ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/9625/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,        

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року в адміністративній справі №280/9625/20 за позовом   ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                           в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною відмову відповідача, щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні з 06.03.2019 по день фактичної виплати, а саме по листопад 2020 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки при звільненні з 06.03.2019  по день фактичної виплати шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з 12 місячного грошового забезпечення перед звільненням.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в період проходження його військової служби останньому не в повному обсязі виплачувалось грошове забезпечення та при звільненні протиправно не було виплачена грошової компенсації за відпустку, як учаснику бойових дій. На виконання Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.02.2020 у справі №280/5990/20 відповідач в листопаді 2020 року  здійснив виплату належної грошової компенсації. Таким чином, в силу приписів     ст. 117 КЗпП України, зумовлює наявність у відповідача обов`язку по виплаті середнього заробітку за час затримки при звільненні. Просить задовольнити заявлені позовні вимоги.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року позов задоволено частково: стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.03.2019 по день фактичного розрахунку 24.11.2020 у розмірі 15 000, 00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та просить відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що що ОСОБА_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 27.12.2016.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.03.2019 №55 позивач був звільнений з військової служби у запас у зв`язку з закінченням строку контракту.
Рішенням Запорізького окружною адміністративного суду від 08.01/.2020 по справі № 280/5989/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 27.12.2016 по 06.03.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06.03.2019.
На виконання вказаного рішення у травні 2020 позивач отримав доплату у розмірі 10 804, 28  грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.02.2020 у справі №280/5990/19 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено, зокрема:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 30.09.2016 по 06.03.2019.
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 30.09.2016 по 06.03.2019.
На виконання вказаного рішення у листопаді  позивач отримав доплату у розмірі 3992, 42 грн.
05.12.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 06.03.2019 по день фактичної виплати, здійсненої на виконання рішень суду.
Листом від 23.12.2020 №7215 відповідач надав відповідь, згідно якої військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. На військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється.
Враховуючи те, що повний розрахунок з позивачем здійснено в листопаді, а не в день звільнення 06.03.2019, позивач вважає, що набув права на виплату йому середнього заробітку за весь період затримки повного розрахунку при звільненні відповідно до вимог статей    116,    117 Кодексу законів про працю України.
Відповідачем не було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, тому позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.
Задовольняючи частково позовні позивача суд першої інстанції дійшов висновку про те, що, з огляду на очевидну неспівмірність несвоєчасно виплачених сум при звільнені позивача з розміром середнього заробітку за час затримки їх виплати при звільненні, сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.05.2019 р. у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18), має бути  зменшена до 76928 грн.
Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” до складу грошового забезпечення входять:
- посадовий оклад, оклад за військовим званням;
- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
- одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Верховний Суд у постанові від 31.10.2019 у справі №825/598/17 за позовом військовослужбовця до військової частини про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, дійшов висновку про те, що спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця - військової частини за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику - військовослужбовцю всіх належних сум. 
З метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статті  116  та  117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені належні від підприємства суми, суд на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 №100 “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” (далі - Порядок №100).
Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. 
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Судом першої інстанції встановлено, що загальна сума заробітної плати позивача за січень та лютий 2019 року (два місяці, які передували місяцю звільнення) становила 21 372, 12  грн. (а.с.29).
Відтак, оскільки загальна кількість робочих днів за листопад та грудень 2018 року становила 41 робочих днів, то відповідно середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) позивача становила 521,27 грн.
Отже, оскільки період затримки виплати належного позивачу грошового забезпечення становить 431 робочих днів (за період з 06.03.2019 по 24.11.2020), то відповідно сума належного середнього заробітку буде становити 224667,37 грн. (431 х  521,27 грн.).
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Отже судом першої інстанції вірно встановлекно те, що справедливою, пропорційною та такою, що відповідає критеріям, визначення розміру відповідальності відвідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 15000 грн.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року в адміністративній справі №280/9625/20- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник