ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" серпня 2021 р.           Справа№ 910/3237/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Гаврилюка  О.М. 
          Майданевича А.Г. 
 
без виклику представників сторін
розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 року 
у справі № 910/3232/20 (суддя: Трофименко Т.Ю.)
за позовом Концерну "СоюзЕнерго" 
до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" 
про стягнення 130580,27 грн,                                                            
                                                          
                                                   ВСТАНОВИВ: 
          Концерн  "СоюзЕнерго"   (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 130580,27 грн,          
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 53-129-01-19-01854 від 22.04.2019 року.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 року  позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Концерну "СоюзЕнерго"   борг у розмірі 91545,60 грн, 3% річних у розмірі 16  171,35 грн, інфляційні у розмірі 8451,62 грн та судовий збір у розмірі 2  019,47 грн.  В іншій частині позову відмовлено.
          Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"     звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.             Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 236 Господарського процесуального кодексу України. 
          Крім того, скаржник зазначив, що на сьогодні відповідач несе величезні збитки  пов`язані  з недотриманням фінансування за вироблену  та реалізовану ним електроенергію.  
          Заборгованість перед ДП «НАЕК «Енергоатом», в свою чергу, спричиняє  неможливість відповідача розраховуватися зі своїми постачальниками  товарів та належним чином  виконувати зобов`язання  за договорами.   
          При цьому, суд першої інстанції було безпідставно відмовлено в клопотання  про зменшення розміру  заявлених позивачем розміру 3 % річних та інфляційних нарахувань. 
          Також, за твердженням скаржника, відокремлений підрозділ не наділений функціями  акумуляції фінансів і їх розподілу в межах компанії  ДП «НАЕК «Енергоатом», а суд  не дослідив дану обставину  щодо наявності вини відповідача  у порушенні грошових зобов`язань.  
          Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/3237/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Майданевич А.Г.
          Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2021 року, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М. у щорічній відпустці, було сформовано для розгляду справи №910/3237/21 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів:                  Майданевич А.Г.,   Гаврилюк О.М.
          Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"   на рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 року у справі №910/3237/21. Призначив до розгляду апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"   на рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 року у справі №910/3237/21 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників своєю ухвалою від 15.06.2021 року. 
           30.06.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів  від представника позивача  до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу  в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду першої інстанції без змін.            
          Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що не є доказами невинуватості, доводи  апелянта про те, що відповідач на даний час знаходиться в критичному  фінансовому становищі, саме в наслідок  не оплати  третіми особами виробленої ним електроенергії, зростання дебіторської заборгованості, відсутність фінансування з  боку держави, які безпосередньо вплинули на  стан виконання  договірних зобов`язань перед позивачем. 
          Також, представник позивача наголосив, що наявність у договорі  застереження  про звільнення покупця  від відповідальності за порушення строків оплати  товару у разі затримки бюджетного фінансування  не звільняє його від  відповідальності, встановленої  ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки  норма ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України є імперативною і не передбачає жодних  винятків  незалежно від причин  прострочення  виконання грошового зобов`язання. 
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду  міста Києва  від 11.05.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" - без задоволення,  з наступних підстав. 
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 22.04.2019 року між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (покупець) та Концерном "СоюзЕнерго" (постачальник) було укладено договір поставки № 53-129-01-19-01854 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, поставити засувки клинові виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю  "Виробниче об`єднання Союзснергомаш", (далі - продукція) для потреб ВП "Запорізька АЕС" ДГІ "НАЕК "Енергоатом" (далі - кінцевий споживач), а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.
          Відповідно до п. 1.2 договору поставки, найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціна і строки поставки зазначені в специфікації (далі - специфікація), яка є невід`ємною частиною договору.
          Згідно п.п. 3.1-3.3 договору, сума договору становить 1 591  545,60 грн, у тому числі ПДВ 20% - 265  257,60 грн. Ціна на кожну одиницю Продукції встановлена в національній валюті України і зазначена в Специфікації. В ціну Продукції включені витрати, пов`язані з виготовленням, проведенням приймальних, приймально-здавальних випробувань на заводі-виробнику. упаковкою, маркуванням, доставкою Вантажоодержувачу, гарантійними зобов`язаннями.
          Покупець сплачує вартість продукції за ціною, зазначеною в специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника (п. 4.1 договору).
          Відповідно до п. 4.2 договору, оплата поставленої партії продукції по специфікації здійснюється покупцем протягом 45 робочих днів з моменту підписання акту приймання-передачі на поставлену партію продукції.
          Згідно з п. 4.3 договору поставки, оплата покупцем частини вартості поставленої партії продукції, розмір якої відповідає сумі податку на додану вартість, здійснюється виключно після отримання надання постачальником податкової накладної (розрахунку коригування), оформленої та зареєстрованої в ЄРПН у встановлених податковим кодексом України випадках та порядку.
          Відповідно до п. 5.4 договору датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача. 
          Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє по 28.02.2020 року, а в частині оплати за поставлену продукцію - до повного розрахунку. (п. 10.1 договору).
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач на виконання умов договору поставки поставив, а відповідач прийняв товар (засувка клинова), що підтверджується видатковою накладною № РН-0001126 від 29.07.2019  року на суму 1591545,60 грн, яка оформлена належним чином та підписана уповноваженими представниками сторін і скріплена печатками підприємств без зауважень та заперечень, товарно-транспортною накладною № 1126 від 29.07.2019 року, податковою накладною № 197 від 29.07.2019 року та актом приймання-передачі ТМЦ № 1518/61 від 21.08.2019 року (наявні в матеріалах справи).
          Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
          Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України     встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
          Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7     ст. 193 Господарського кодексу України).
          Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
          Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
          Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог     Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).
          Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
          Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
          Статтею 662 Цивільного кодексу України зазначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
           Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач за поставлений товар розрахувався частково на суму 1500  000,00 грн, а саме: 14.01.2020 року - 1  000  000,00 грн, 20.03.2020 року - 500  000,00 грн.
          Відповідно до ч. 1  ст. 73 Господарського процесуального кодексу України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
          Відповідно до ч. 1-3  ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
          Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у     постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).
           17.10.2019 року набув чинності      Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до  Господарського процесуального кодексу України  змінено назву      ст. 79 Господарського процесуального кодексу України   з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж     протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019  року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).           
          Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.
          Так, матеріали справи не містять, а відповідача не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати грошових коштів позивачу за договором поставки. 
          Тобто, відповідач не спростував а ні факту здійснення часткової оплати за договором, а ні надав доказів повної оплати поставленого товару. 
          З огляду на викладене, та враховуючи, що  сума боргу відповідача, яка складає 91545,60 грн, підтверджена належними  та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269  Господарського процесуального кодексу України  доказами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 91545,60 грн основного боргу. 
При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що  на сьогодні останній несе величезні збитки  пов`язані  з недотриманням фінансування за вироблену  та реалізовану ним електроенергію та на даний час знаходиться в критичному  фінансовому становищі, оскільки критичний  фінансовий стан Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", не є виключною підставою для відмови в позові, зважаючи на вищевикладені обставини, а також той факт, що тяжка економічна ситуація в Україні має загальнодержавний характер, та, в тому числі впливає і на показники діяльності Концерну "СоюзЕнерго".
Водночас, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що відокремлений підрозділ не наділений функціями  акумуляції фінансів і їх розподілу в межах компанії  ДП «НАЕК «Енергоатом», а суд не дослідив дану обставину щодо наявності вини відповідача у порушенні грошових зобов`язань, оскільки позовна заява  подано саме до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", а не до його відокремленого підрозділу. При цьому, скаржник  не довів належними та допустимими доказами відсутність своєї вини з невиконання грошових  зобов`язань за укладеним договором.  
          Щодо позовних вимог в частині  стягнення інфляційних втрат у розмірі 22727,86 грн та 3% річних у розмірі 16306,81 грн, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України на підставі якої позивач звертається з такою вимогою, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року). 
          Колегія суддів перевіривши розрахунок 3 % річних погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем було неправильно визначено початок періоду прострочення відповідача, який, з огляду на п. 4.2 договору, розпочався 26.10.2019 року, а не 24.10.2019 року.
          Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 16171,35 грн.
          Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року)
          Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003 року.
          Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
          Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
          Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
          - час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
          - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
          Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. 
          Аналогічна правова позиція міститься в постанові Об`єднаної палата Касаційного господарського суду від 20.11.2020 року у справі № 910/13071/19.
          Отже, з огляду на викладене, розрахунок інфляційних за період прострочення сплати відповідачем суми боргу має здійснюватися з 01.11.2019.
          Колегія суддів перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 8451,62 грн інфляційних втрат.
          Щодо твердження скаржника, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено в клопотанні  про зменшення розміру  заявлених позивачем розміру 3 % річних та інфляційних нарахувань, колегія суддів відзначає наступне.
          Так, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. При цьому, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, що підлягають стягненню, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6    ст. 3 Цивільного кодексу України).    
          Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Вказане питання вирішується господарським судом згідно зі      ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.09.2019 року у справі №  914/2252/18, від 31.10.2019 року у справі № 924/243/19.
          Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до    ст. 625 Цивільного кодексу України     є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
          Аналогічна правова позиція міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
          Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
          З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до     ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.           Отже, з урахуванням     конкретних обставин справи,     які мають юридичне значення,   та, зокрема,     зазначених вище     критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18.
          Так,  вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
          Таким чином,     законом     надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов`язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.
Так, судом першої інстанції було враховано ступінь виконання відповідачем зобов`язання та досліджено причини такого невиконання, водночас відповідачем, в розумінні ч. 1. ст. 233    Господарського кодексу України не доведено суду наявності підстав для зменшення стягнення штрафу, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні заяви відповідача    про зменшення    розміру штрафних санкцій.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог. 
          Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному  рішенні.  
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що  мотиви апеляційної скарги  Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"  фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву,  висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.  
          Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
          Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). 
          Отже, зазначені в апеляційних скаргах доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянти не подали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

                                                  ПОСТАНОВИВ:          
          
           1. Апеляційну скаргу  Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"   на рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2021  у справі № 910/3237/21 залишити без задоволення.
           2. Рішення  Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 року у справі №910/3237/21 залишити без змін.
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
           4.   Матеріали справи №910/3237/21 повернути до Господарського суду міста Києва.   

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                О.М. Гаврилюк

                                                                                А.Г. Майданевич