П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/8044/20	
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Зуєвої Л.Є.,
суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.
при секретарі Цехмейстренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від             13 квітня 2021 року по справі за позовом Громадянина Азербайджану ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив   
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 271599 від 17.08.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;  
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.10.2003 року.
В обґрунтування позову зазначалось, що рішенням Головного управління ДМС України в Одеській області № 271599 від 17.08.2020 року, йому було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 17.10.2003 року, а також було скасовано його посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.10.2003 року, яка була видана на підставі цього дозволу. В якості підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, відповідач посилається на п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», де вказано, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність та в тому випадку, якщо іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Позивач також зазначив, що відповідач не надав жодних доказів про існування підстав для скасування наданого дозволу на імміграцію, які передбачені ст.12 Закону України «Про імміграцію», а тому звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження у м. Одеса, о 14:09 год. позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №271599 від 17.08.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії                      НОМЕР_1 від 22.10.2003 року – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Доводами апеляційної скарги зазначено, що на момент надання позивачу дозволу на імміграцію та документування його посвідкою на постійне проживання, а саме 17.10.2003 та 22.10.2003, брат заявника – не перебував у громадянстві України, а мешкав на території України на підставі посвідки на постійне проживання, тобто був у статусі іммігранта, що не могло слугувати законною підставою для імміграції позивача на територію України у зазначений період, оскільки вичерпний перелік підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну визначений пунктами 2 та 3 статті 4 ЗУ «Про імміграцію». Таким чином, для отримання дозволу на імміграцію позивачем були повідомлені завідомо неправдиві відомості щодо наявності підстав для отримання дозволу на імміграцію. Крім того, п.1 ч.1 ст. 12                 ЗУ «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію в Україну може бути скасовано у разу, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а тому, оскаржуване рішення від 17.08.2020 року № 271599 – є правомірним та обґрунтованим.
У відзиві на апеляційну скаргу  позивач просить відмовити в її задоволенні та зазначає про обгрунтованіть доводів суду першої інстанції.
21.07.2021 р. до суду позивачем та відповідачем надо клопотання про розгляд справи за   без їх участі.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, надали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін. 
Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів  дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що 20.08.2003 року громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Кази - Магомед, Азербайджан звернувся до відділу паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області із заявою про залишення на постійне мешкання в Україні, оскільки його брат - громадянин Азербайджану ОСОБА_2 ,                  1967 р.н., постійно проживає на території України (а.с. 51).
Відповідно до висновку за результатом розгляду справи про залишення ОСОБА_1 на постійне проживання в Україні від 17.10.2003 року, клопотання заявника було задоволене на підставі статті 4 Закону України «Про імміграцію» та зазначено, що ОСОБА_1 приїхав до рідного брата, який має посвідку на постійне проживання в Україні (а.с. 76).
22.10.2003 року ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , терміном дії - безстроково, що підтверджується відповідною відміткою (а.с. 105).
Позивач має двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які народилися в Україні, в                     м. Вінниця, та є громадянами України (а.с. 11-14).
17.08.2020 року т.в.о. начальника ГУ ДМС України в Одеській області затверджено Висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , яким встановлено, що 20.08.2003 року громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Кази - Магомед, Азербайджан звернувся до відділу паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області із заявою про залишення на постійне мешкання в Україні, оскільки його брат - громадянин Азербайджану ОСОБА_2 , 1967 р.н., постійно проживає на території України. 
У матеріалах справи наявна копія посвідки на постійне проживання                                 серії   НОМЕР_2 від 21.08.2000 року, видана ВПР та МР ОМУ УМВС України в Одеській області на ім`я брата заявника ОСОБА_2 , строком дії до 07.08.2004 року. Відповідно до висновку за результатом розгляду справи про залишення ОСОБА_1 на постійне проживання в Україні від 17.10.2003 року, клопотання заявника було задоволене на підставі статті 4 Закону України «Про імміграцію» та зазначено, що ОСОБА_1 приїхав до рідного брата, який має посвідку на постійне проживання в Україні. 22.10.2003 року ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 22.10.2003 року. 
Проте, на момент надання громадянину Азербайджану ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та документування його посвідкою на постійне проживання, а саме 17.10.2003 року та 22.10.2003 року, брат заявника - ОСОБА_2 не перебував у громадянстві України, а мешкав на території України на підставі посвідки на постійне проживання, тобто був у статусі іммігранта, що не могло слугувати законною підставою для імміграції ОСОБА_1 на територію України в зазначений період, оскільки вичерпний перелік підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну визначений пунктами другим та третім статті 4 Закону України «Про імміграцію». 
Таким чином, вказаним Висновком установлено, що для отримання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 були повідомлені завідомо неправдиві відомості щодо наявності підстав для отримання дозволу на імміграцію (а.с. 109-111).
17.08.2020 року відповідач прийняв рішення №271599 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, виданого 17.10.2003 року на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». 
Видана на підставі цього дозволу 22.10.2003 року посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321 (а.с. 112). 
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що подані позивачем у 2003 році документи разом з заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну були достовірними, чинними та не були підробленими. Станом на 2003 рік при наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання позивачем недостовірних даних. Таким чином, зазначена відповідачем в оскаржуваному рішенні підстава для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну була відсутня. При цьому відповідачем не доведено доказів того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б тягли за собою скасування позивачу дозволу на імміграцію. Тобто рішення ГУ ДМС України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу прийнято за відсутності передбачених законом підстав. Отже, суд дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв не на підставі закону, необґрунтовано, упереджено, без з`ясування всіх обставин, що мали значення для прийняття рішення, чим порушило законні права та інтереси позивача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання суд виходив з того, що позивач не звертався до відповідача із заявою про здійснення обміну посвідки на постійне проживання, а відповідач, у свою чергу, не приймав рішення про відмову в обміні посвідки, а тому суд дійшов висновку, що відповідач не порушував права позивача щодо обміну посвідки та відмовив у задоволенні вказаної вимоги.
Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI   (далі - Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно статтею 2 Закону №3773, іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регламентує Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III (надалі - Закон №2491-III).
Згідно ст.1 Закону №2491- III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Згідно з абз.6 ст.1 Закону України «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.
Умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію визначені статтею 9 Закону №2491-III.
При цьому, відповідно до ч.1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;               2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції) визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (далі – Порядок №1983).
Пункт 12 Порядку №1983 передбачає, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію, зокрема, формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.08.2003 року громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , звернувся до відділу паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області із заявою про залишення на постійне мешкання в Україні, оскільки його брат - громадянин Азербайджану ОСОБА_2 , постійно проживає на території України. 
За результатом розгляду справи про залишення ОСОБА_1 на постійне проживання в Україні від 17.10.2003 року, клопотання заявника було задоволене на підставі статті 4 Закону України «Про імміграцію», отже позивач 22.10.2003 року був документований посвідкою на постійне проживання, терміном дії – безстроково. 
Тобто, станом на 2003 рік при наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання позивачем недостовірних даних. 
Позивач повідомив, що його брат - ОСОБА_2 мешкав на території України на підставі посвідки на постійне проживання, і дана інформація була правдивою. 
Вищевказане свідчить про те, що подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію документи були перевірені відповідним територіальним підрозділом за місцем проживання позивача та за результатами такої перевірки компетентний орган державної влади дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію. 
Отже, при видачі посвідки на постійне проживання в Україні орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.
Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії останнього становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначена відповідачем в оскаржуваному рішенні підстава для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну п.1 ч.1 статті 12 Закону № 2491-III є необґрунтованою, оскільки подані позивачем у 2003 році документи разом з заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну були достовірними, чинними та не були підробленими.
Також, відповідач зазначив, що  уповноважений державний орган при наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну припустився помилки та надав дозвіл на імміграцію за відсутності на те правових підстав,
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що навіть якщо дозволи на імміграцію надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №820/2262/17.
Також, колегія суддів звертає увагу, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» є безальтернативний обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 826/3689/16.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідачем протиправно прийнято рішення № 271599 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, виданого 17.10.2003 року, оскільки відповідачем не доведено та в матеріалах справи відсутні будь-які обставини, які свідчать про надання позивачу дозволу на імміграцію на підставі завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а тому прийняте оскаржуване рішення підлягає скасуванню.
В апеляційній скарзі, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначило, що ГУ ДМС України в Одеській області не приймало рішення про надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне місце проживання позивача, оскільки його основні завдання, функції та повноваження ДМС України було визначено лише 06.04.20211 року. 
Також, апелянт посилався на те, що ГУ ДМС в Одеській області не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб та не несе відповідальності за прийнятим ним рішенням.
Колегія суддів вважає необгрнутованими такі доводами апелянта, з огляду на наступне.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України №346 від 28.03.2011 року «Про ліквідацію урядових органів» ліквідовано Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, положення про який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2002 року №844 (втратив чинність 18.04.2011 року), відповідно до п.1 якого Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб (далі - Департамент) є урядовим органом, що функціонує у системі МВС, відповідальний перед Кабінетом Міністрів України, підзвітний та підконтрольний Міністрові внутрішніх справ. Департамент, управління (відділи) у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи), відділи (сектори) у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб міських, районних управлінь, відділів МВС (далі - підрозділи), пункти тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становлять службу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, керівним органом якої є Департамент.
Відповідно до п.1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України (далі - Міністр) є Державна міграційна служба України (ДМС України). ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України №626 від 17.07.2012 року «про функціонування ДМС» організовано комісійну передачу територіальним органам та підрозділам ДМС матеріалів щодо виконання законодавства про громадянство,видачі паспорта громадянина України, видачі тимчасового посвідчення громадянина України, видачі свідоцтва про належність до громадянства України, реєстрації місця проживання фізичних осіб, надання дозволу на імміграцію в Україну, видачу посвідки на постійне проживання, видачу посвідки на тимчасове проживання,тощо.
За приписами п.4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360, ДМС відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, приймає рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу, здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в України, тощо.
Враховуючи вищенаведене, судова колегія зазначає, що ліквідація Державного департаменту з питань громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб не тягне за собою автоматичне скасування прийнятих цим органом рішень, а тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Головне управління ДМС України в Одеській області є належним відповідачем у даній справі.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 262, 263, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                          Л.Є. Зуєва  

Суддя:                                                                                                             М.П. Коваль  

          Суддя:                                                                                                             О.О. Кравець