Справа № 161/217/21 	Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф. 	
Провадження № 22-ц/802/910/21  Категорія: 3 	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
16 вересня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
секретаря Савчук Т. Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» про визнання недійсним договору за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 квітня 2021 року,
В С Т А Н О В И Л А:
В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» про визнання недійсним договору.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 липня 2020 року між нею та відповідачем був укладений договір про надання позики №17219014. Договір ні з використанням власноручного, ні електронного підпису не підписувала, крім того, зазначає, що договір не відповідає вимогам ЗУ «Про споживче кредитування» та ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки не була належним чином обізнана з умовами договору, які є несправедливими. Просила визнати даний договір недійсним. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2021 року в задоволені позову відмовлено з покликанням на те, договір є неукладеним, що не потребує визнання його недійсним.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ТзОВ «СОС Кредит» подав апеляційну скаргу, вказує, що повністю не погоджується з рішенням суду, зазначає, що судом було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а також висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, суд не врахував, що позивач надала всі свої персональні дані для отримання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, зазначила платіжну картку для отримання грошових коштів, внесла у відповідні поля в договорі одноразовий ідентифікатор, що являє собою алфавітно-цифрову послідовність, фактично погодила з позивачем всі істотні умови договору, отримала грошові кошти, однак їх не повернула. Висновки суду про те, що договір є неукладеним з огляду на недотримання вимог щодо неналежної верифікації клієнта є безпідставним. 12 липня 2020 року позивач звернулась до відповідача із заявкою на отримання кредиту, що відповідно до умов Внутрішніх правил про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТзОВ «СОС Кредит» є акцептом на укладення кредитного договору. Просить рішення скасувати.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач перед встановленням ділових відносин з позивачем у вигляді укладення в електронній формі договору фінансового кредиту належним чином, в присутності позивача, не верифікував її особу, та здійснив реєстрацію в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції з отриманням відповідного одноразового ідентифікатора, без належної перевірки особи позивача, суд дійшов висновку, що вчинений на електронному договорі електронний підпис одноразовим ідентифікатором неможливо вважати підписом ОСОБА_1 , особу якої не було встановлено належним чином, а тому договір слід вважати неукладеним, у зв`язку з чим вимога про визнання договору недійсним не підлягає до задоволення.
Такі висновки суду не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.
З матеріалів справи убачається, що 12 липня 2020 року між відповідачем та позивачем ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту під №17219014 на суму 8500 грн. зі сплатою відсотків строком на 18 календарних днів шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача та шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом України «Про електронну комерцію». При цьому позивачем ОСОБА_1 було надано усі персональні дані для отримання коштів у позику, зазначено платіжну картку для отримання грошових коштів, внесено у відповідні поля в договорі одноразовий ідентифікатор, що являє собою алфавітно-цифрову послідовність, таким чином погодивши всі істотні умови договору.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.
Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.  Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично – у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що оспорюваний договір про надання споживчого кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними і допустимими доказами підтверджено укладення між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та /або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи позивача, викладені в позовній заяві. Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачкою таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20), від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 (провадження №61-16243св20). 
Щодо доводів позивача про порушення положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», то вони є безпідставними, так як максимальний розмір пені, нарахований кредитодавцем, не перевищує 50 відсотків від суми кредиту. При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Фактично доводи позивача про неправильне нарахування пені можуть бути предметом дослідження у інших правовідносинах, зокрема, щодо стягнення боргу за кредитним договором. 
Що стосується тверджень позивача про те, що кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам закону, так як у ньому не зазначено загальної вартості кредиту, то такі твердження не ґрунтуються на встановлених обставинах справи та досліджених доказах, оскільки сукупна вартість кредиту в процентному та грошовому виразі вказана в додатку №1 графіку погашення заборгованості, який є невід`ємною частиною договору. Отже, покликання на ненадання відповідачем повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні оспорюваного договору є безпідставними і ґрунтуються виключно на припущеннях та спростовуються змістом договору про надання фінансового кредиту. 
Колегія апеляційного суду також звертає увагу й на непослідовність позиції позивачки, яка одночасно заявляла, що договір нею не укладався, і одночасно просить визнати договір недійсним, тоді як недійсним можна визнати лише укладений договір.
Таким чином, на підставі досліджених доказів та обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту, укладений між сторонами в електронній формі 12.07.2020р. містить електронний підпис позивачки та представника відповідача, тому має силу договору, який укладено в письмовій формі й підписаний сторонами, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію». 
Позивачкою ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження невідповідності умов договору вимогам закону, а тому вимоги позивачки про визнання недійсним договору є безпідставними. У зв`язку з цим позов не підлягає до задоволення. Висновок суду першої інстанції про те, що договір є неукладеним, не ґрунтується на вимогах закону та встановлених обставинах справи.
З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі в зв`язку з безпідставністю.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» задовольнити. 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 квітня 2021 року в даній справі скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» про визнання недійсним договору відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2021 року.

Головуючий 

Судді :