ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/314/21 Справа № 185/11899/15-ц 	  	Головуючий у першій інстанції: Бабій С. О. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія”, про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, – 

ВСТАНОВИЛА:
У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, 25 листопада 2012 року на вулиці Карла Маркса в м. Павлограді Дніпропетровської області в районі будинку №90 був здійснений наїзд автомобіля марки «Опель-Вектра-А», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 (відповідача) на пішохода ОСОБА_3 (позивача). За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 25 листопада 2012 року за №12012040370000223 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 276 КК України. 21 листопада 2015 року була винесена постанова про закриття кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. 11 березня 2016 року позивач звернувся до ПрАТ «УПСК» із заявою про виплату страхового відшкодування, але 06 квітня 2016 року йому було відмовлено у виплаті. В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди позивачу були заподіяні тілесні ушкодження, він переніс хірургічні втручання, тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні у медичних закладах. У зв`язку з отриманими ушкодженнями та їх наслідками позивачу було встановлено інвалідність. Відповідно до висновку експерта від 20 березня 2017 року №67, позивачу встановлено 80% втрати загальної та професійної працездатності. Встановлена втрата працездатності є наслідком отриманої 25 листопада 2012 року черепно-мозкової травми. Сума втраченого заробітку (доходу) позивача внаслідок зменшення працездатності за період з 25 листопада 2013 року по 25 травня 2017 року становить 305353,36 грн. З дня розгляду справи в суді стягнення втраченого заробітку необхідно здійснювати з ОСОБА_1 щомісячно безстроково в розмірі 12800,00 грн. На лікування позивачем було витрачено 35961,14 грн. Крім цього, позивач поніс витрати на проведення судово-медичної експертизи. Вказує, що згідно полісу №АВ/6167021 від 17 квітня 2012 року, цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 , як особи, яка на відповідній правовій підставі володіла транспортним засобом, застрахована ПрАТ «УПСК». Діями ОСОБА_1 позивачу спричинено моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, пов`язаних з ушкодженням його здоров`я, яку він оцінює в 200000,00 грн. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «УПСК») на свою користь витрати на лікування в розмірі 35061,11 грн, втрачений заробіток за період часу з 25 листопада 2013 року по день розгляду справи в суді (станом на 25 травня 2017 року в розмірі 305353,36 грн.), а також стягнути з ОСОБА_1 з дня постановлення рішення суду безстроково втрачений заробіток в розмірі по 12800,00 грн щомісячно, а також 200000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_3 витрати на лікування в розмірі 31061,11 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 втрачений заробіток за період часу з 25 листопада 2013 року по 25 травня 2017 року в розмірі 305353,36 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 з дня постановлення рішення суду безстроково втрачений заробіток в розмірі 12800,00 грн щомісячно. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 7000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на проведення судової експертизи в розмірі 5523,18 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року змінено та виключено з резолютивної частини рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на лікування в розмірі 31061,11 грн. солідарне стягнення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 10 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 . Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за завдану позивачу шкоду має відповідати страхова компанія ПрАТ «УПСК», до якої також заявлено вимоги у цій справі, однак судом безпідставно відмовлено у відшкодуванні витрат на лікування в розмірі 35061,11 грн. та моральної шкоди в розмірі 5000,0 грн. із страховика; судом також не враховано наявність умислу та грубої необережності потерпілого (нехтування правилами дорожнього руху), відсутність вини відповідача, матеріальне становище відповідача, відсутність доказів та підстав для стягнення з відповідача втраченого заробітку, що в силу вимог частини п`ятої статті 1187 ЦК України звільняє відповідача від обов`язку по відшкодуванню шкоди або відповідно до статті 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування шкоди.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та часткового скасування оскаржуваного рішення з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.
       Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 25 листопада 2012 року близько 15:00 год. на вул. Карла Маркса у м. Павлоград Дніпропетровської області в районі будинку №90 відбувся наїзд автомобіля марки «Опель-Вектра-А» державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого останньому було завдано тілесних ушкоджень (а.с. 153-156 т.1). 
Постановою слідчого Павлоградського ВП ГУНПУ області від 21 листопада 2015 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 25 листопада 2012 року за №112012040370000223, за ознаками частини другої статті 286 КК України, провадження закрито за відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення (а.с. 153-156 т.1). 
Вказаною вище постановою слідчого Павлоградського ВП ГУНПУ Дніпропетровської області від 21 листопада 2015 року про закриття кримінального провадження встановлено, що наїзд автомобіля марки «Опель-Вектра-А» державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 на пішохода ОСОБА_3 відбувся на проїзній частині у невстановленому для переходу пішоходами проїзної частини місці. При цьому пішохід ОСОБА_3 мав дотримуватися вимог розділу 4 Правил дорожнього руху України.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя: відкрита черепно-мозкова травма, яка супроводжувалась тяжким забоєм головного мозку, що потягло необхідність оперативного втручання у вигляді декомпресивної трепанації черепа, забійна рана голови, синці обличчя, садна тулуба, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи від 13 лютого 2013 року №108, проведеної Павлоградським відділенням Дніпропетровського ОКЗ “Бюро СМЕ” (а.с. 17-20 т.1). 
У зв`язку з отриманими травмами ОСОБА_3 було проведено хірургічні операції, а також позивач знаходився на тривалому стаціонарному лікуванні у медичних закладах (а.с. 22-34 т.1). 
Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною комісією серії АВ №0021018 від 06.03.2013 року, позивачу первинно встановлено другу групу інвалідності з 05.03.2013 року по 01.03.2014 року, а потім з 01.03.2014 року по 01.03.2016 року на підставі довідки до акту огляду медико-соціальною комісією серії АВ №0245849 від 05.03.2014 року (а.с. 8, 9 т.1). 
Судом встановлено, що на лікування позивач витратив 35061,14 грн., в тому числі: на медикаменти - 23894,33 грн., на пластину титану з технічними складовими до неї - 52115,51 російських рублів, що становить 11166,81 грн. /курс НБУ рубля до гривні станом на 25.05.2017 року – 0,4667, розрахунок: 52115,51 : 4,667 = 11166,81 грн., що підтверджується наданими позивачем квитанціями (а.с.39-86 т.1, а.с.4-16 т.2), які пов`язані причинно-наслідковим зв`язком із наслідками завданих позивачу тілесних ушкоджень (а.с.22-34, 213-227 т.1, .17,40,41 т.2). 
Відповідно до висновку експерта №67 від 20.03.2017 року, складеного КЗ “Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи” ДОР”, ОСОБА_3 встановлено 80% втрати загальної та професійної працездатності; встановлена втрата працездатності є наслідком отриманої 25.11.2012 року черепно-мозкової травми та знаходиться з травмою в прямому причинному зв`язку (а.с.213-227 т.1). 
Згідно полісу від 17 квітня 2012 року №АВ/6167021 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 станом на 25 листопада 2012 року була застрахована у ПрАТ «УПСК» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 100000,00 грн., за шкоду, заподіяну майну - 50000,00 грн. (а.с. 10 т.1). 
Відповідно до довідки з місця роботи, ОСОБА_3 з 03.05.2012 року по 31.03.2013 року працював у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на посаді техніка, середньомісячний заробіток становив 1119,88 грн. за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я позивача (а.с.2 т.1).
27 листопада 2012 року та 22 лютого 2013 року ОСОБА_5 (батько позивача) отримав від ОСОБА_1 4000,00 грн. на відшкодування майнової шкоди, що підтверджується письмовими розписками. 
За положеннями частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок.
Згідно статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно зі статтею 6 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” (далі Закон №1961-IV) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. 
Відповідно до положень статей 9, 22-31, 35, 36 Закону №1961-IV настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
З огляду на зазначені вище норми матеріального права, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, провадження №14-176цс18.
Підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачені у статті 37 Закону №1961-IV. Їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. 
Згідно із пунктом 1 статті 35.1. Закону №1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Згідно з підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к, провадження №13-24кс19 зазначила зокрема, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.
Встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася 25 листопада 2012 року, позивач звернувся до суду з позовом до ПрАТ «УПСК» про стягнення страхового відшкодування, у зв`язку із ушкодженням здоров`я 24 листопада 2015 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 1 т.1), тобто в межах трирічного строку встановленого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV строку.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши дотримання позивачем строку, встановленого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV для звернення із заявою про страхове відшкодування, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” на користь ОСОБА_3 страхового відшкодування у розмірі 31061,11 грн., що складається з витрат, понесених позивачем на лікування в сумі 35061,14 грн., з відрахуванням 4000,00 грн., які були добровільно передані на лікування позивача ОСОБА_1 , що визнано вказаними особами.
Стягнення зазначеної вище суми, яка не перевищує ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю за полісом від 17 квітня 2012 року №АВ/6167021 зі страхувальника  ОСОБА_1 суперечитиме меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. 
Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
З аналізу зазначених норм можна зробити висновок, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від наявності в його діяннях вини. 
Згідно ч. 4 постанови №4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки від 01.03.2013 року відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушені кримінальної справи, закриття кримінального провадження не означає відсутність вини для цивільно–правової відповідальності. При цьому постанова слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України. 
Посилання апелянта на свою невинуватість в дорожньо-транспортній пригоді, з посиланням на постанову від 21 листопада 2015 року слідчого Павлоградського ВП ГУНПУ області про закриття кримінального провадження, не має правового значення для правильного вирішення спору, оскільки в даній постанові зазначено, що вирішити питання про відповідність /не відповідність/ дій водія автомобіля «Опель Вектра» ОСОБА_1 вимогам правил дорожнього руху України, та чи мав ОСОБА_1 об`єктивну можливість своїми діями запобігти ДТП, не надалось можливим. 
Частиною 3 статті 1193 ЦК України встановлено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч.1 ст. 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.
Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності (ч.1 ст.1195 ЦК України). 
Відповідно до висновку експерта №67 від 20.03.2017 року ОСОБА_3 встановлено 80% втрати загальної та професійної працездатності. Встановлена втрата працездатності є наслідком отриманої 25.11.2012 року черепно-мозкової травми та знаходиться з травмою в прямому причинно-наслідковому зв`язку (а.с.213-227 т.1). 
Відповідно до довідки з місця роботи, ОСОБА_3 з 03.05.2012 року по 31.03.2013 року працював у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на посаді техніка, середньомісячний заробіток становив 1119,88 грн. за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я позивача (а.с.21 т.1). 
Таким чином, середньомісячний заробіток позивача становив 1119,88 грн. (1120 + 1119,66 + 1120) : 3 = 1119,88 грн.), і є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, який на день ушкодження здоров`я позивача становив 5590,00 грн. (1118 грн. х 5 = 5590,00 грн.).
За положеннями частини 1 статті 1202 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.
У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» зазначено, що встановлення групи інвалідності потерпілих, причини і часу її виникнення провадиться в усіх випадках медико-соціальними експертними комісіями - МСЕК. Ступінь втрати професійної працездатності (у процентах), потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК - якщо шкода була заподіяна у зв`язку з виконанням працівником трудових обов`язків (в тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медичною експертизою - в решті випадків.
Отже, стягуючи на користь позивача суму втраченого заробітку за період з 25 листопада 2013 року по 25 травня 2017 року в розмірі 305353,36 грн., та з 26 травня 2017 року щомісячно у сумі 12800,0 грн. суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та застосував матеріальний закон, правильно розрахувавши розмір втраченого заробітку, з урахуванням змісту позовних вимог.
       Апеляційна скарга не містить доводів щодо непогодження з періодом нарахування втраченого заробітку, а, як встановлено вище, підстави для зменшення розміру щомісячних виплат відсутні. 
Крім того, колегія звертає увагу, що позивачем рішення місцевого суду в апеляційному порядку не оскаржується; вказаний вище період нарахування втраченого заробітку з 25 листопада 2013 року по 25 травня 2017 року визначений позивачем в уточненій позовній заяві. Суд апеляційної інстанції переглядає справу у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
З урахуванням наведених вище правових норм, враховуючи період нарахування позивачем (згідно змісту уточненої позовної заяви) втраченого заробітку, враховуючи зміст доводів апеляційної скарги, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для скасування чи зміни судового рішення у зазначеній частині 
Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне – за власної ініціативи чи за зверненням потерпілого – спростування інформації редакцією засобу масової інформації.
Надавши детальної оцінки представленим у справі доказам їх сукупності, враховуючи характер та ступінь моральних страждань позивача, хвилювання позивача за своє здоров”я, відчуття фізичного болю та необхідність організації свого життя у зв”язку з ушкодженням здоров”я, одержаною інвалідністю, - колегія дійшла висновку, що розмір моральної шкоди спричиненої позивачу складає 8553,05 грн. 
Відповідно до статті 26-1 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. 
Отже, страхова компанія має обов”язок відшкодувати позивачу моральну шкоду у розмірі 5% від суми страхового відшкодування, яке підлягає сплаті страховою компанією на користь позивача; розмір моральної шкоди, яка підлягає сплаті страховою компанією становить 1553,05 грн. Однак, згідно уточненої позовної заяви, позовна вимога до страхової компанії про стягнення саме моральної шкоди не заявлена, тому з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 7000,0 грн. (8553,05 грн. - 1553,05 грн.). Рішення місцевого суду в цій частині підлягає залишенню без змін, оскільки не може бути скасоване законне і справедливе судове рішення з одних лише формальних міркувань.
Крім того, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на проведення судової експертизи у розмірі 5523,18 грн.
З урахуванням викладеного, наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду в частині  відмови у повному обсязі у задоволенні позовних вимог до страхової компанії та в частині стягнення з ОСОБА_1  солідарно на користь ОСОБА_3  витрат на лікування в сумі 31061,11 грн.; постановлення судового рішення про   стягнення з Приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” на користь ОСОБА_3 страхового відшкодування у розмірі 31061 грн. 11 коп.; в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін. 
Колегія наголошує, що суд апеляційної інстанції переглядає дану справу у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням наведеного вище, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та часткового скасування рішення місцевого суду з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2  – задовольнити частково. 
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року в частині відмови у повному обсязі у задоволенні позову ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” про стягнення грошових сум; в частині стягнення з ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_3 витрат на лікування в сумі 31061,11 грн. – скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення. 
Позовні вимоги ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” про стягнення грошових сум – задовольнити частково. 
Стягнути з Приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 31061 (тридцять одна тисяча шістдесят одна) грн. 11 коп. 
В іншій частині рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                         

Судді