Справа № 127/18967/20
Провадження № 22-ц/801/1346/2021
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року	Справа № 127/18967/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Лучицького А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Виконавчого комітету Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2021 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2021 року, ухвалені суддею Вінницького міського суду Вінницької області Гуменюком К.П.,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2020 року   ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  МКП «Вінницязеленбуд», Вінницької міської ради, ВК Вінницької міської ради, МКП «Управляюча компанія «Київська», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПАТ «НАСК «Оранта» про відшкодування шкоди. Збільшуючи позовні вимоги просив суд стягнути солідарно з МКП «Вінницязеленбуд» та Вінницької міської ради на свою користь майнову шкоду в розмірі 352 677, 78 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн. 
Ухвалою суду від 05.11.2020 позов в частині вимог до МКП «Управляюча компанія «Київська» за заявою позивача було залишено без розгляду. 
Позовна заява мотивована тим, що 28.06.2020 на вул. Київській, 134 в м. Вінниці на належний позивачу на праві власності автомобіль марки «KIA SORENTO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , впало дерево, внаслідок чого автомобіль зазнав значних пошкоджень. На місце події були викликані працівники поліції, які належним чином оформили дану подію.
Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 127е-09/20, від 13.10.2020, вартість заподіяного в результаті пошкодження транспортного засобу матеріального збитку складає 352 677, 78 гривень.
Позивач зазначає, що вказаною обставиною йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних переживаннях, яких він зазнав у зв`язку з пошкодженням його майна.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.
05.11.2020 ухвалою суду за клопотанням представника позивача вимоги позовної заяви в частині до МКП «Управляюча компанія «Київська» про відшкодування шкоди, залишено без розгляду (а.с. 115).
Від відповідача МКП «Вінницязеленбуд» надійшли заперечення на позовну заяву, у яких просило суд відмовити у задоволенні вимог позовної заяви, оскільки МКП «Вінницязеленбуд» не є балансоутримувачем зелених насаджень на прибудинковій території , де сталася подія , а тому не є відповідальною особою за шкоду, спричинену падінням дерева на автомобіль позивача.
В свою чергу відповідач Вінницька міська рада на позовну заяву подала відзив, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у позові. Вказує на відсутність вини відповідача у заподіянні шкоди. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ВК Вінницької міської ради на користь позивача 352 677,78 грн за завдану майнову шкоду та моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2021 року стягнуто з ВК Вінницької міської ради на користь позивача судовий збір в розмірі 3546,01 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 гривень.
Не погодившись з рішенням суду та додатковим рішенням відповідач ВК Вінницької міської ради подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову.
В якості основних доводів скаржник зазначає те, що суд не взяв до уваги, що падіння дерева є форс-мажорною обставиною, що підтверджується довідкою Вінницького обласного центру з гідрометеорології, а тому пошкодження автомобіля сталось у зв`язку з погодними явищами. Позивачем не доведено, що дерево знаходилось у неналежному стані та потребувало видалення. Вказує, що питання щодо видалення дерева не розглядалось, так як воно перебувало в належному стані та заявок на його видалення не надходило.
Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відзивів від інших учасників справи не надходило. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
За змістомст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду так і додаткове рішення відповідають.
Судом встановлено, що позивач є власником автомобіля марки «KIA» модель «SORENTO», 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2  (а.с. 16).
Із матеріалів розгляду звернення ОСОБА_2 , зареєстрованих в ІТС ІПНП Київського ВП ВВП ГУНП № 7916 від 28 червня 2020 року слідує, що 28.06.2020 ОСОБА_2 звернулася із заявою до Київського ГУНП у Вінницькій області, у якій просила прийняти міри до відповідальної особи, з вини якої 28.06.2020, близько 17 год. 50 хв., за адресою: м. Вінниця, вул. Київська, 134 на її автомобіль марки «KIA» модель «SORENTO» впало дерево, чим завдано матеріальний збиток, розмір якого встановлюється (а.с. 10-15).
Листом ГУНП у Вінницькій області роз`яснено, що у фактах викладених у заявах ознаки кримінального правопорушення відсутні, а інформація введенню в ЄРДР не підлягає (а.с. 11).
Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 127Е-09/20 від 13.10.2020 вартість матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля марки «KIA SORENTO», 2015 року випуску, державний номер НОМЕР_1 внаслідок його пошкодження під час дії сторонніх предметів, в цінах станом на час виконання даного дослідження складає 352 677 грн. 78 коп. (а.с. 85-110). Також зазначено, що оскільки сума відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість ідентичного, технічно справного автомобіля, відповідно проводити ремонтно-відновлювальні роботи економічно не доцільно.
Відповідно до довідки Вінницького обласного центру з гідрометеорології № 04-03/2-13/514 від 04.11.2020, за даними авіаметеорологічної станції Вінниця 27.06.2020 оголошено про небезпечні метеорологічні явища І рівня небезпечності по Вінницькій області №25/4, згідно яких вдень 28.06.2020 по Вінницькій області та м. Вінниці очікуються грози, місцями град та шквали вітру 15-20 м/с (1 рівень небезпечності, жовтий) (а.с. 112).
Згідно з ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт завдання йому матеріальної шкоди в результаті падіння на його автомобіль дерева. Протиправність бездіяльності відповідача виражається у невизначені балансоутримувача цього зеленого насадження (дерева, яке пошкодило автомобіль), та зв`язку з неналежним виконанням відповідачем заходів з благоустрою. В свою чергу відповідач не довів відсутності своєї вини та відсутності підстав відшкодування шкоди на користь позивача. Також позивач, як правильно зробив висновок суд першої інстанції, має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у переживаннях, пов`язаних з порушенням його права власності та права користування, що вимагало непередбачуваних витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу, неможливість використання транспортного засобу за призначенням, що в свою чергу створює незручності у вирішенні побутових питань, змінило звичайний та зручний спосіб пересування позивача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.
Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
За приписами частин першої та другої ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.
Згідно з ч. 7 ст. 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» правила утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, за погодженням із заінтересованими центральними органами виконавчої влади.
Пунктом 3.2 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10.04.2006 № 105, передбачено, що елементами благоустрою є: покриття доріжок відповідно до норм стандартів; зелені насадження (у тому числі снігозахисні, протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, у парках, скверах і алеях, бульварах, садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях.
Відповідно до пункту 5.5. Правил відповідальними за збереження зелених насаджень, належний догляд за ними є: на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності - балансоутримувачі цих об`єктів; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих територіях - установи, організації, підприємства; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво, - забудовники чи власники цих територій; на безхазяйних територіях, пустирях - місцеві органи самоврядування; на приватних садибах і прилеглих ділянках - їх власники або користувачі.
Таким чином, балансоутримувачем зелених насаджень є уповноважене органами місцевого самоврядування підприємство, яке відповідає за утримання та збереження зелених насаджень.
Так відповідач виконком Вінницької міської ради дав відповідь, що земельна ділянка, на якій розташовувалось зелене насадження- дерево, відноситься до земель комунальної власності Вінницької міської об`єднаної територіальної громади ( а.с.33).
Підпунктом 7 п. «а» ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.
Тобто, до відання виконавчого органу міської ради належить організація благоустрою населених пунктів, визначення балансоутримувача та контроль за станом зелених насаджень, а обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди внаслідок падіння дерева покладається саме на виконавчий орган Вінницької міської ради , як на відповідальну особу за стан зелених насаджень на території за адресою АДРЕСА_1 .
Розділом 9 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України встановлено, що виробничий процес утримання об`єктів зеленого господарства включає: догляд за деревами і чагарниками, живоплотами, виткими рослинами, квітниками, газонами, садовими доріжками та майданчиками, малими архітектурними формами; захист зелених насаджень від шкідників і хвороб, садіння квітів, створення газонів, видаленням окремих дерев, садіння окремих дерев, видалення аварійних дерев, санітарне очищення території об`єкта благоустрою.
Пунктом 9.1.11.3. Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України передбачено, що під час проведення щорічних обстежень зелених насаджень потрібно виявляти аварійні дерева.
Згідно з п. 9.1.12. вказаних Правил, аварійним вважається дерево, яке може становити загрозу для життя і здоров`я пішоходів, транспортних засобів, пошкодити лінії електропередач, будівлі і споруди або перебуває у пошкодженому стані внаслідок снігопадів, вітролому, урагану та інших стихійних природних явищ чи за наявності гнилої серцевини стовбура, значної суховершинності, досягнення вікової межі.
Крім того, відповідно до розділу 12 Правил, з метою контролю за станом міських зелених насаджень здійснюються їх загальні, часткові та позачергові огляди. Загальні огляди проводяться двічі на рік навесні та восени. При загальному огляді обстежують усі елементи об`єктів благоустрою, а при частковому лише окремі елементи. Позачергові огляди проводять після злив, ураганів, сильних вітрів, снігопадів, паводків тощо. Огляд проводять: балансоутримувач об`єкта, власник чи користувач земельної ділянки, а за даними обстежень складають відповідні акти.
Відповідно до вказаних п.п. 9.1.11.3; 9.1.12 та 12 Правил проводяться щорічні обстеження. ВК Вінницької міської ради не заперечував того факту, що дані вимоги Правил ними не виконувались. 
З викладеного випливає на протиправну бездіяльність ВК Вінницької міської ради, як контролюючого органу, який відповідає за утримання та збереження земельних насаджень.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.
Статтею 25 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території.
Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди. Разом з тим потерпілий має довести належними доказами розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
Виходячи з визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного судочинства, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачеві.
Як вбачається із матеріалів справи, факт падіння дерева на належний позивачу автомобіль та завдання в зв`язку з цим транспортному засобу механічних пошкоджень, а також розмір заподіяної шкоди підтверджуються наданими позивачем письмовими доказами, наявними в матеріалах даної цивільної справи, та які відповідачем ВК Вінницької міської ради не спростовані під час розгляду справи.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо стану самого зеленого насадження - дерева, в результаті падіння якого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. 
Також відповідачем ВК Вінницької міської ради , як органом який здійснює контроль за станом зелених насаджень , не спростований розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу у зв`язку з падінням дерева на належний йому автомобіль.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що матеріально відповідальним за падіння позабалансового дерева на автомобіль згідно закону є виконавчий орган місцевої ради.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення саме з ВК Вінницької міської ради матеріальної шкоди, завданої позивачу у зв`язку з падінням дерева на належний йому автомобіль, у розмірі 352 677,78 грн. на підставі висновку експерта за результатами автотоварознавчого  дослідження автомобіля № 127е-09/20 від 13.10.2020 (а.с. 85-110).
Доводи апеляційної скарги, що падіння дерева є форс мажорною обставиною не заслуговують на увагу, адже відповідного сертифікату про такі обставини, який видається компетентним органом ( ст. 14 Закону України « Про торгово-промислові палати в Україні» матеріали справи не містять. 
Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Враховуючи викладене та те, що позивач зазнав переживання, які пов`язані з порушенням його права власності та права користування, що вимагало непередбачуваних витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу, неможливість використання транспортного засобу за призначенням, що в свою чергу створює незручності у вирішенні побутових питань, змінило звичайний та зручний спосіб пересування позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення морального відшкодування в розмірі 2000,00 грн.
При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.
Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання в додатковому рішенні щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку, визначеного ст.137 ЦПК України, правомірно стягнув суму у розмірі 5000,00 гривень. 
Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Суд першої інстанції достатньо в повній мірі мотивував свій висновок та правильно вирішив це питання, обґрунтовано зменшив розмір витрат до 5000,00 грн, які стягнув з відповідача з ВК Вінницької міської ради на користь позивача.
При цьому судом вірно було враховано розмір витрат, понесених позивачем за надання йому такої допомоги, час, який було витрачено адвокатом на надання юридичної допомоги, враховано співмірність витрат із складністю справи, наявність: - договору про надання правової допомоги між відповідачем та адвокатом від 14.08.2021 (а.с. 193); - квитанції до договору №88/21 від 14.09.2021 про оплату гонорару в сумі 10000,00 грн. (а.с. 196); - акту прийому-передачі наданих послуг від 19.04.2021 (а.с. 194) та – детальний опис (наданих послуг) суми гонорару за надання професійної правничої допомоги від 19.04.2021 (а.с. 195). 
Такий висновок суду є законним і справедливим. 
З відповідними доказами понесених стороною витрат відповідач був ознайомлений, про що суд зазначив у додатковому рішенні. 
Так судом не було порушено норму ст. 141 ЦПК України, адже про розмір витрат на професійну правничу допомогу позивач подав до суду відповідну заяву в межах п`ятиденного строку, визначеного цією ж статтею. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. 
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Вказаний розмір витрат про надання правової допомоги є співмірним із складністю справи, часом витрачений адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України. 
Щодо витрат пов`язаних зі сплати судового збору, суд першої інстанції правильно посилаючись на п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України зазначив, що так як позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі на суму 3630, 00 грн, однак позов задоволено частково, а тому пропорційно задоволеним вимогам стягується 3 546,01 грн. судового збору з відповідача на користь позивача.
       Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Апеляційні скарги не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення та додаткового рішення.
Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення та додаткове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення та додаткове рішення без змін. 
На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  Виконавчого комітету Вінницької міської ради залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2021 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2021 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 01 липня 2021 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді:                                                                         О.В. Ковальчук

                                                                               Т.Б. Сало