справа № 760/28101/19
провадження № 22-ц/824/10830/2021
головуючий у суді І інстанції Жук М.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         20 липня 2021 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1   на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в справі за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування поданої заяви зазначала, що 16 березня 2011 року Солом`янським районним судом м. Києва було ухвалено заочне рішення у справі за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 11365963000 від 1 липня 2008 року.
Вказувала, що на виконання вказаного судового рішення Солом`янським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист № 2-377/11.
Зазначала, що ухвалою Солом`янського районного суд м. Києва від 3 грудня 2012 року у справі № 2-377/11 було замінено вибулу сторону виконавчого провадження - стягувача ПАТ «Укрсиббанк» на його правонаступника ТОВ «Кей-Колект» відносно боржника ОСОБА_1 .
Стверджувала, що на даний час на підставі заяви стягувача у Києво-Святошинському районному відділі державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження ВП №29398240 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості у розмірі 1 069 326,65 грн, а також виконавче провадження ВП № 29398110 щодо стягнення з          ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» судового збору у розмірі 1 820 грн.
На думку заявника, стягувачем за виконавчим провадженням ВП № 29398240 є ПАТ «Укрсиббанк», яке не є з 12 грудня 2011 року кредитором за Договором про надання споживчого кредиту № 11365963000 від 1 липня 2008 року та не є іпотекодержателем за Договором іпотеки № 89242 від 1 липня 2008 року.
Крім того заявник посилалась, що вона у червні 2019 року дізналася про заміну кредитора ПАТ «Укрсиббанк» на ТОВ «Кей-Колект» на підставі Договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року та Договору про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки від 12 грудня 2011 року.
Стверджувала, що 15 листопада 2018 року між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_3 було укладено Договір купівлі-продажу квартири (яка була предметом Договору іпотеки №89242 від 1 липня 2008 року), посвідченого приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю. та зареєстрованого за реєстраційним номером № 142.
Пунктом 1 даного договору також було визначено, що квартири (предмет іпотеки) належить ТОВ «Кей-Колект» на підставі Договору іпотеки № 89242 від 1 липня 2008 року.
Вказувала, що продаж предмету іпотеки вчинено ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_3 за 32 000 доларів США, що еквівалентно 894 400 грн.
На думку заявника, зазначене свідчить про те, що ТОВ «Кей-Колект» було реалізоване право позасудового врегулювання й відповідно до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» набуто ним, як іпотекодержателем, право власності на Предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження, зазначеного в Договорі іпотеки № 89242 від 1 липня 2008 року, шляхом реєстрації права власності на Предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект».
Вважала, що набуття стягувачем права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження є завершенням досудового врегулювання, а тому будь-які подальші вимоги щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання з цього моменту є припиненим.
Вказувала, що звернувши стягнення на предмет іпотеки стягувач задовольнив свої вимоги за основним зобов`язанням і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним, згідно зі статтею 599 ЦК України.
Подальше стягнення в рамках виконавчого провадження ВП № 29398240 з ОСОБА_1 на користь стягувача заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 069 326,65 грн призводить до подвійного стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.
З урахуванням викладеного просила суд заяву задовольнити.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року заяву  ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню задоволено частково.
Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №2-377/11 виданий 3 червня 2011 року Солом`янським районним судом м. Києва в частині стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованості у розмірі 902 393 грн.
В інші частині поданої заяви відмовлено
Не погоджуючись із указаною ухвалою суду  ОСОБА_1   звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Вказує, що в силу імперативного припису ч. 4 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» її зобов`язання, як боржника, перед правонаступником стягувача (ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ»), які виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту № 11365963000 від 1 липня 2008 року, договору іпотеки №89242 від 1 липня 2008 року та рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 березня 2011 року у справі №2-377/11 є припиненими на підставі ст. 36 Закону України «Про  іпотеку», ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України, починаючи з 21 січня 2016 року (дня реєстрації за ТОВ «КЕЙ KОЛEKT» права власності на квартиру).
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Пилюченко І.Г. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.                                                                                                                                          
Представник позивача ПАТ «Укрсиббанк» - Решетнік Ю.І. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
            Відповідно до положень ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
            Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Як убачається з матеріалів справи і встановлено судом, заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 березня 2011 року позов Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 11365963000 від 1 липня 2008 року у розмірі 1 069 326,65 грн, держмито у розмірі 1 700 грн та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ у розмірі 120 грн (а.с. 80-82 т. 1).
Вказане рішення суду набрало законної сили 18 травня 2011 року.
3 червня 2011 року Солом`янським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист у справі у справі № 2-377/11 на виконання заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 березня 2021 року (а.с. 127 т. 1).
Вирішуючи спір суд першої інстанції відмовив у задоволені заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у повному обсязі з тих підстав, що повне виконання заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 березня 2011 року не відбулося. Разом з тим судом визнано часткове виконання виконавчого документа, що був виданий на виконання судового рішення, поза межами виконавчого провадження, тому зменшено суму заборгованості, що підлягає примусовому виконанню за цим документом.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції не було враховано, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 березня 2011 року було стягнуто з боржників кредитну заборгованість, яка була забезпечена іпотекою, та іпотекодержателем було використано інший позасудовий спосіб шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору.
           Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договоруможуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або у будь який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
           Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотеко держателя.
            Відповідно до ст. 33 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Після заміни стягувача з ПАТ «Укрсиббанк» на ТОВ «Кей-Колект» у виконавчому провадженні, новий кредитор, до якого перешли також права іпотекодержателя вправі вибрати декілька способів задоволення своїх вимог передбачених Законом України «Про іпотеку», зокрема шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Саме такий спосіб задоволення вимог і було на власний розсуд використано ТОВ «Кей-Колект» у позасудовий спосіб, а відтак і поза межами виконавчого провадження.
Вказана обставина підтверджується Договором купівлі-продажу квартири між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_3 (яка була предметом Договором іпотеки № 89242 від 1 липня 2008 року), посвідченого приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю. та зареєстрованого за реєстраційним номером № 142.
Відповідні обставини також підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Новий кредитор реалізував таке право поза межами виконавчого провадження без будь-яких домовленостей із заявником у цій справі.
Відповідно до п. 5.2.1 укладеного між первісним кредитором та іпотекодавцем договору іпотеки №892-42 від 01 липня 2008 року сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України "Про іпотеку".
Доказів, що звертаючи стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель та іпотекодавець дійшли згоди щодо інших умов, наприклад передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання лише частини зобов`язань, матеріали справи не містять.
Таким чином, при вирішенні цього спору підлягають застосуванню як умови іпотечного договору так і положення закону про те, що будь-які інші вимоги після звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, є недійсними, оскільки договором іпотеки було забезпечено безпосередньо кредитні зобов`язання, що були предметом у цій справі.
Новий кредитор вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка залишалася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.
Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання відповідно до частини четвертої статті 36 ЗУ «Про іпотеку» є недійсними.
Подібних висновків також дійшов Верховний Суд у постановах від 20.06.2018 у справі №757/31271/15-ц, від 27.02.2019 у справі №643/18466/15-ц, від 27.02.2019 у справі №263/3809/17, від 13.02.2019 у справі № 759/6703/16-ц, від 17.04.2019 у справі №204/7148/16-ц, від 03.07.2019 у справі № 646/7699/13-ц, від 20.11.2019 у справі №295/795/19.
Враховуючи наведене колегія суддів визнала обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що підстави для виконання такого рішення у примусовому порядку відсутні, оскільки рішення суду було виконано поза межами виконавчого провадження у інший спосіб, самостійно обраний новим кредитором, який був одночасно іпотеко держателем.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
          
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Визнати виконавчий лист, виданий Солом`янським районним судом міста Києва у справі № 2-377/11 від 3 червня 2011 року таким, що не підлягає виконанню.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                                    Т.О. Писана
 
Судді                                                                                 К.П. Приходько
 
                                                                                           С.О. Журба