П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 814/2722/16	

Категорія: 106020000                                                                                                            
                                                                                                                                  Головуючий в 1 інстанції: Мельник О. М.
                                                                                                                                  Час і місце ухвалення:  м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів              –  Бітова А. І.
                                  –  Ступакової І. Г.
             при секретарі –  Поварчук В. В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Госпітальної військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 , Військово - лікарської комісії Південного регіону Міністерства оборони України, Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку, Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клинічний госпіталь", Госпітальної військово-лікарської комісії терапевтичного профілю Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь", Центральної Військово-лікарської комісії Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних сил України про скасування наказу від 17.02.2017 п. №25; поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Госпітальної військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 , Військово - лікарської комісії Південного регіону Міністерства оборони України, Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку, Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клинічний госпіталь", Госпітальної військово-лікарської комісії терапевтичного профілю Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь", Центральної Військово-лікарської комісії Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних сил України.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він за станом здоров`я може в подальшому проходити військову службу на займаній посаді про що висловив своє бажання.
Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.10.2017 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2018 Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.10.2017 року по справі №814/2722/16, - залишено без змін.
Постановою Верховного суду від 09.12.2020 Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 814/2722/16 скасовано у частині відмови у задоволенні позову щодо скасування наказу Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 17 лютого 2017 року № 25, поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення грошового забезпечення (середньомісячного заробітку) за час вимушеного прогулу на направити у цій частині справу на новий розгляд до Миколаївського окружного адміністративного суду; в іншій частині постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від  06  лютого 2018 року залишено без змін.
У своїй постанові від 09.12.2020 року Верховний суд зазначив, що під час розгляду справи приймаючи рішення у зазначеній частині суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що доводи позивача про його бажання продовжувати військову службу не заслуговують на увагу, оскільки військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я, а саме частини першої статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено чи було подано позивачем до Генерального штабу Збройних Сил України відповідний рапорт про своє бажання продовжувати військову службу до 17 лютого 2017 року. Проте, встановлення цих обставин має значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року в задоволенні позову   ОСОБА_1 про скасування наказу Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 17 лютого 2017 року № 25, поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення грошового забезпечення (середньомісячного заробітку) за час вимушеного прогулу - відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянтом зазначено, що позивач висловив бажання продовжувати військову службу та просив його не звільняти, він за станом здоров`я може продовжувати військову службу. Крім того зазначає, що в матеріалах справи міститься рапорт, який підтверджує його бажання проходить військову службу.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у Миколаївському зональному відділі Військової служби правопорядку на посаді офіцера режимної служби з 12.08.2008 року.
Відповідно до направлення начальника Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку від 05.10.2016 № 4132 позивач був направлений до військової частини НОМЕР_2 для визначення ступеня придатності для проходження військової служби.
За наслідками обстеження у період з 05.10.2016 по 12.10.2016 року госпітальною військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_1 16.11.2016 прийнято свідоцтво про хворобу № 847, п. 13 якого позивача на підставі ст. 54-а, 13-б, 52-в графи ІІІ Розкладу хвороб визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
Постанову госпітальної військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 було затверджено постановою Військово-лікарською комісією Південного регіону 17.11.2016 року № 1836.
24.11.2016 ОСОБА_1 подав рапорт начальнику режимної служби Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку, в якому зазначив про бажання продовжувати військову службу та просив не звільняти його з військової служби.
На підставі рапорту позивача 05.12.2016 начальником штабу – першим заступником начальника Миколаївського зонального відділу ВСП, начальником відділення персоналу – заступником начальника штабу Миколаївського зонального відділу ВСП, помічником начальника відділу з правової роботи , начальником фінансового відділу Миколаївського зонального відділу ВСП з ним було проведено бесіду.
За результатами розгляду рапорту позивача та бесіди з ним було видано направлення т.в.о. начальника Миколаївського зонального відділення Військової служби правопорядку від 08.12.2016 року № 5234, на підставі якого позивач направлений 12.12.2016 року та по 26.12.2016 знаходився у клініці гастроентерології Національного військово-медичного клінічного центру “Головний військовий клінічний госпіталь” для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення придатності до військової служби.
За наслідками повного медичного обстеження, позивача визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
Постанову госпітальної ВЛК терапевтичного профілю НВМКЦ від 27.12.2016, яка оформлена Свідоцтвом про хворобу № 1557 затверджено постановою Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 04.01.2017.
19.01.2017 за вих.. № 259/юк Миколаївським зональним відділом направлено подання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби разом з постановою військово-лікарської комісії.
17.02.2017 року наказом № 25 Генерального штабу Збройних Сил України відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” майора ОСОБА_1 , офіцера режимної служби Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку  Південного територіального управління Військової служби правопорядку звільнено з військової служби у відставку за підпунктом “б” (за станом здоров`я).
Не погодившись з наказом про звільнення позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачі діяли відповідно та в межах діючого законодавства. При цьому зазначив, що позивач не звертався з відповідним рапортом до Генерального штабу Збройних Сил України та згідно відзиву Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку Позивач підписав обхідний лист без претензій до посадових осіб та в рапорті від 10.04.2017 №3914 надав згоду на виключення зі списків особового складу
Вивчивши матеріали справи, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено  Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (тут і далі у редакції на момент виникнення правовідносин, далі - Закон № 2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини 1  статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до ч.2  ст.2  Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно ч.1 ст.4 вказаного Закону  Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
За змістом ч. 13  ст. 2 Закону № 2232-XII, виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Поняття особливого періоду наведено у  статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ, а саме: особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Отже, особливий період починається з моменту оголошення рішення про мобілізацію, охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до абзацу 3 частини першої  статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-ХІІ) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які визнані відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін до шести місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії).
За загальними положеннями ч.1  ст.26 Закону №2232-XII  звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Пунктом «б» частини восьмої статті 26 Закону № 2232-ХІІ визначено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.
Наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402  затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення про ВЛК).
Військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям (п. 1.1. Положення № 402).
Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях у мирний та воєнний час.
Медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови) (пункт 1.1 розділу 2 Положення).
Згідно з пунктом 1.2. розділу 2 Положення, постанови ВЛК приймаються на підставі Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби (далі - Розклад хвороб) (додаток 1), пояснень щодо застосування статей Розкладу хвороб (додаток 2) та таблиць додаткових вимог до стану здоров`я (далі - ТДВ) (додаток 3).
Відповідно до пункту 2.1 глави 2 Розділу І Положення № 402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.
Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК) є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України (підпункт 2.3.1 пункту 2.3 глави 2 Розділу І Положення № 402). ЦВЛК належить до штатних військово-лікарських комісій (далі - ВЛК).
Згідно із підпунктом 2.3.5 пункту 2.3 глави 2 Розділу І Положення № 402 постанови ЦВЛК можуть бути оскаржені в судовому порядку.
Разом з тим, п. 2.4 глави 2 Розділу І Положення № 402 визначені обов`язки та права ВЛК регіону.
Відповідно до підпунктом 2.4.5 пункту 2.4 глави 2 Розділу І Положення № 402 ВЛК регіону має право, зокрема, приймати постанови, а за необхідності переглядати свої постанови про причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та смерті у осіб, звільнених з військової служби, з військовою службою (крім постанов ЦВЛК).
Згідно з підпунктом 2.4.10 пункту 2.4 глави 2 Розділу І Положення № 402 постанова ВЛК регіонів може бути оскаржена у ЦВЛК або у судовому порядку.
В главі 20 розділу ІІ Положення № 402 визначено, що постанови ВЛК приймаються колегіально, більшістю голосів. У прийнятті постанови голова та члени ВЛК не залежні і у своїй роботі керуються цим Положенням. У разі незгоди голови або членів комісії з думкою інших членів їх окрема думка заноситься до протоколу засідання ВЛК. Члени ВЛК зобов`язані дотримуватися вимог Положення.
Відповідно до абзацу 2 пункту 21.13 Положення №402 за наявності підстав для зміни (перегляду) постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, зазначених у свідоцтві про хворобу (довідці ВЛК), постанова ВЛК при прийнятті нової постанови підлягає скасуванню (відміні). Постанова ВЛК оформляється протоколом засідання штатної ВЛК щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень).
Згідно п. 2 п. п. 2.1. глави 2 розділу I Положення, штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.
Постанова ВЛК регіонів може бути оскаржена у ЦВЛК або у судовому порядку (п. 2.4.10 розділу I Положення).
Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформляються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.
Звільнення з військової служби проводиться тільки на підставі наказу та після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я.
Як вбачається з матеріалів справи, за наслідками обстеження у період з 05 жовтня 2016 року по 12 жовтня 2016 року госпітальною військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_1 16 листопада 2016 року прийнято свідоцтво про хворобу № 847, затверджене постановою Військово-лікарською комісією Південного регіону 17 листопада 2016 року № 1836, пунктом 13 якого позивача на підставі статті 54-а, 13-б, 52-в графи ІІІ Розкладу хвороб визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
Відповідно до матеріалів справи позивач висловив бажання про продовження військової служби, подавши 24.11.2016 рапорт начальнику режимної служби Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку.
Відповідно до направлення т.в.о. начальника Миколаївського зонального відділення Військової служби правопорядку від 08 грудня 2016 року № 5234 позивач направлений з 12 грудня 2016 року по 26 грудня 2016 року у клініку гастроентерології Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення придатності до військової служби.
За наслідками повного медичного обстеження, позивача визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку (свідоцтво про хворобу № 1557, затверджене постановою Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 04 січня 2017 року).
Суд звертає увагу на те, що висновок про стан здоров`я позивача та, відповідно, про придатність останнього для проходження військової служби, є дискреційними повноваженнями військово-лікарської комісії.
Позивачем висновки госпітальної військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 оскаржувалися до Центральної військово-лікарської комісії, яка висновок госпітальної ВЛК не змінила.
Наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 17 лютого 2017 року № 25 відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивача звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я).
Так, згідно норм законодавства, зокрема ст.26 Закону №2232-XII звільнення з військової служби за станом здоров`я здійснюється на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.
Колегія суддів звертає  увагу, що у  разі коли військовослужбовці, які звільняються з військової служби за станом здоров`я, ВЛК приймає постанову (висновок) про:
непридатність до військової служби у мирний час;
обмежену придатність у воєнний час;
непридатність зі зняттям з обліку.
Згідно матеріалів даної справи, відносно позивача, за результатами ВЛК, прийнято висновок «непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку»
Бажання ж військовослужбовця продовжувати військову службу має враховуватися коли ВКЛ прийнято висновок про непридатність до військової служби в мирний час, або обмежено придатним у воєнний час. 
Враховуючи, що нормами чинного законодавства не передбачено врахування бажання продовжувати військову службу, при звільненні за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії  у зв`язку з непридатністю зі зняттям з обліку, а саме такий висновок було прийнято відносно позивача, то це робить неможливим укладення контракту Збройних сил з позивачем за будь яких умов про що також вірно зазначено судом першої інстанції.
При цьому, досліджуючи питання щодо подання позивачем рапорту до Генерального штабу Збройних Сил України про бажання продовжувати військову службу до 17 лютого 2017 року, на чому акцентував увагу Верховний Суд, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач підписав обхідний лист без претензій до посадових осіб та в рапорті від 10.04.2017 №3914 надав згоду на виключення зі списків особового складу.
Апелянт зазначає, що він висловив бажання продовжувати службу, про яке вказував як під час співбесіди так і подаючи рапорти на ім`я начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.
При цьому також зазначає, що 24.01.2017 року позивачем було подано рапорт на адресу Начальника Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України генерала армії  України ОСОБА_2 (направлено рекомендованим повідомленням), в якому просив не звільняти, оскільки бажає проходити військову службу.
З даного приводу колегія суддів зазначає, що такі твердження апелянта не підтверджені належними доказами. Так матеріали справи не місять рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з датою отримання його рапорту Генеральним  Штабом.
При цьому, на вимогу суду відповідачем - Генеральним штабом Збройних сил України надано інформацію про надходження рапорту позивача, а саме зазначено, що на виконання вимог усної ухвали суду представником було зроблено запит до Адміністративного управління Генерального штабу ЗСУ стосовно надходження рапорту ОСОБА_1 щодо його бажання проходити військову службу. Так згідно відповіді на запит така інформація відсутня. Натомість вказано, що на адресу Генерального штабу надходило лише звернення від 24.01.2017 року (копії документів додано)
Отже доказів подання позивачем рапорту до Генерального штабу Збройних Сил України про бажання продовжувати військову службу до 17 лютого 2017 року, як і доказів отримання  штабом такого рапорту матеріали справи не містять та сторонами не підтверджено.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що спірний наказ було прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України, а отже є правомірним та скасуванню не підлягає.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що висновків суду першої інстанції не спростовують.
Крім того, що у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. 
Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Згідно ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до  ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 310, ст.315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 КАС України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. 
                                                            Повний текст постанови складено та підписано 24 вересня 2021 року . 

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                       А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                       І. Г. Ступакова