Єдиний унікальний номер 219/2203/2014-ц 
Номер провадження 22-ц/804/1668/21        

Головуючий у 1 інстанції Тверський С.М.                                        Єдиний унікальний номер 219/2203/2014-ц
Доповідач – Папоян В.В.                                                                              Номер провадження 22-ц/804/1668/21

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі: 
судді-доповідача Папоян В.В. 
суддів Агєєва О.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря Гладуха О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 серпня 2014 року цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, (головуючий у 1 інстанції суддя Тверський С.М.)

В С Т А Н О В И В :
22 квітня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі кредитного договору  № GOAWGA000000201 від 06.06.2008 року, якій укладено між позивачем та ОСОБА_2 , остання отримала кредит у сумі  69816,25 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном погашення по 06.06.2018 року. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № GOAWGA000000201 від 06.06.2008 року, за яким останній передав в іпотеку належний йому на праві власності будинок загальною площею 72,00  кв.м, житловою площею 51,90 кв.м, розташований за адресою АДРЕСА_1 . Обумовлена вартість предмета іпотеки 85750,00 грн. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» іпотека поширюється на земельну ділянку площею 0,0767 га, на якій розташований предмет іпотеки і належить іпотекодавцю.
Позичальник зобов`язання  за кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 22.01.2014 року виникла заборгованість по сплаті у сумі 322736,25 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом у сумі 64886,25 грн; заборгованість по процентам за користуванням кредитом - 75896,06 грн; заборгованість по комісії за користуванням кредитом - 15441,26 грн; пеня - 150906,19 грн і штраф - 250 грн (фіксована частина) та 15356,49 грн (процентна складова).
Оскільки заборгованість у добровільному порядку не погашена, то позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на будинок, якій є предметом іпотеки шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будинку будь-яким способом з іншою особою – покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням  дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, з  можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. 
Також просив виселити зі спірного будинку відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку за вказаною адресою.
Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 серпня 2014 року (з урахуванням ухвали того ж суду про виправлення описки від 30 січня 2015 року) позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. За договором іпотеки  № GOAWGA000000201 від 06.06.2008  року звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок загальною площею 72,00  кв.м, житловою площею 51,90 кв.м розташований за адресою АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будинку будь-яким способом з іншою особою – покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав  на нерухоме майно, з реєстрацією правочину  купівлі-продажу  предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з  отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням  дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, з  можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. 
Виселено ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки) за вказаною адресою. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
07.04.2021 року відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення суду, яка ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 квітня 2021 року була залишена без задоволення.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимогу повному обсязі. 
В обґрунтування вимог зазначає, що суд порушив його права, не повідомив належним чином про розгляд справи, розглянув справу у його відсутність та ухваливши заочне рішення. Звертає увагу, що судом першої інстанції повідомлення на адресу його останнього місця проживання, а саме: АДРЕСА_2 не направлялися. Про наявність заочного рішення він дізнався випадково лише у березні 2021 року.
По суті позову зазначає, що на підтвердження позовних вимог позивачем не надано належних доказів, у тому числі відсутні виписки та інші первинні бухгалтерські документи, що стосуються спірних договорів; відсутній оригінал кредитного договору, а ксерокопія не засвідчена належним чином; відсутні докази отримання третьою особою кредиту у розмірі 69816,25 грн. Позивачем надано лише розрахунок заборгованості, якій підписаний невідомим представником банку та не містить обов`язкових реквізитів. Отже, висновок суду щодо наявності заборгованості у зазначеному позивачем розмірі є припущенням. 
Крім того, зазначає, що відповідно до умов п.8.1.2 кредитного договору у зв`язку з простроченням позичальником свого обов`язку з погашення заборгованості строк повернення кредиту було змінено на 01.04.2009 року. А тому нарахування відсотків після цієї дати є неправомірним. Також вважає неправомірним нарахування комісії, оскільки фактично банк встановив платежі , які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Вказує, що штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування є незаконним. Судом не було враховано заборону нараховувати штрафи та пеню з 14 квітня 2014 року громадянам, які зареєстровані та постійно проживають у населених пунктах, де проводиться антитерористична операція. 
Також заявляє про необхідність застосування судом загального та спеціального строку позовної давності. Вважає, що у зв`язку зі зміною строку виконання зобов`язання, строк позовної давності сплинув 02 квітня 2012 року, але позов було подано до суду лише 22 квітня 2014 року, за межами строку позовної давності.
Представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримала, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Інші особи, які приймають участь у справі в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Апеляційний суд про причини неявки у судове засідання 21 липня 2021 року останні не повідомили і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися у судове засідання без поважних причин.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін та третьої особи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права, у тому числі розгляд справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідом ленного належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Статтею 158 ЦПК України, в редакції яка була чинна на час розгляду справи у суді першої інстанції, визначено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.
Убачається, що справа розглянута у відсутність відповідача та по справі постановлено заочне рішення. 
Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви  про розгляд справи за його відсутністю, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Тобто заочний розгляд справи у суді проводиться за відсутності належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи відповідача.
Проте відомості щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи 05 серпня 2014 року у матеріалах справи відсутні. 
Згідно із ст.74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки - повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. 
Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. (ч.9 ст.74)
З відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Донецькій області від 12.05.2014 року убачається, що ОСОБА_1 з 29.01.2014 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 . 
Згідно з матеріалами справи судові повістки на ім`я відповідача були направлені за адресами АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 і повернуті до суду із зазначенням причини «за зазначеною адресою не проживає». Також в матеріалах справи наявна копія оголошення про виклик відповідача у газеті «Урядовий кур`єр». При цьому, адреса, зазначена у позовній заяві і, відповідно, у судовій повістці та оголошенні у пресі, відмінна від адреси відповідача. 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою відповідач зазначав, що на час розгляду справи судом першої інстанції він проживав саме за адресою АДРЕСА_2 , повідомлення про дату і час судового засідання не отримував. Аналогічні пояснення викладені ним при зверненні до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення. 
Отже, суд розглянув справу, не повідомивши відповідача належним чином про час та місце судового засідання, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Віктор Назаренко проти України» від 3 жовтня 2017 року; «Лазаренко та інші проти України) від 27 червня 2017 року).
Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. 
Вирішуючи справу по суті апеляційний суд виходить з наступного.
Згідно із ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
З матеріалів справи убачається, що 06.06.2008 року між закритим акціонерним товариством «ПриватБанк» (правонаступником якого є  ПАТ КБ «Приватбанк») та третьою особою ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №GOAWGA00000201, згідно з п.1.1 якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.8.1 цього договору. 
Відповідно до п.8.1 цього договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 06.06.2008 року по 06.06.2018 року включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 69816,25 грн на наступні цілі: у сумі 62528,75 грн - на споживчі цілі, у сумі 1800 грн - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, у сумі 428,75 грн – страхування майна, у сумі 300 грн – особисте страхування, у сумі  7287,50 грн - на сплату страхових платежів у випадку та у порядку передбачених п.2.1.3, 2.2.7 даного договору.
Пунктом 8.1 також передбачено сплату відсотків за користування кредитом за ставкою у розмірі 1,67% на місяць, на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих коштів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.
Періодом сплати зазначено період з 20 по 25 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати позивач повинен надавати банку кошти в сумі 1441,41 грн згідно графіку погашення кредиту.
Згідно з п.8.1.1 позичальник зобов`язується повернути кредит у порядку та в строки, зазначені в п.8.1 договору. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз. 1 п.8.1 договору.
Відповідно до п.8.1.2 у разі порушення термінів оплати передбачених п.8.1.1 (у т.ч. оплати заборгованості у повному обсязі) на 120 календарних днів сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) в останній день місяця, у якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.
Згідно з п.8.3 вказаного договору забезпеченням виконання зобов`язання виступає іпотека будинку загальною площею 72,00  кв.м, житловою площею 51,90 кв.м, якій  розташований за адресою АДРЕСА_1 .
При порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 грн. (п.8.4)
За п.5.2 при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. +5% від суми позову.
Згідно з п. 5.5 термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.
У забезпечення вказаного вище кредитного договору між ОСОБА_1 та позивачем укладено договір іпотеки № GOAWGA000000201 від 06.06.2008  року, якій посвідчено приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Дубровським В.М., реєстровий №3532.
Відповідно до п. 35.3 договору іпотеки предметом іпотеки є будинок загальною площею 72,00  кв.м, житловою площею 51,90 кв.м, якій розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2008 року. 
Пунктом 35.5 цього договору сторони визначили, що вартість предмету іпотеки складає 85750,00 грн. 
Згідно з п.35.2 договору іпотеки за цим договором забезпечується виконання зобов`язань кредитним договором №GOAWGA00000201 від 06.06.2008 року, у тому числі по сплаті в останній день місяця, в якому відбулося порушенням термінів оплати на 120 календарних днів, суми кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі (у різі порушення термінів оплати за зобов`язаннями (зокрема оплати заборгованості в повному обсязі) на 120 календарних днів.
Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку сума заборгованості за договором кредиту станом на 22.01.2014 року становить 322736,25 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 64886,25 грн (прострочене тіло – 15752,45 грн); заборгованість по процентам за користуванням кредитом -  75896,06 грн (прострочені відсотки – 74770,05 грн); заборгованість по комісії за користуванням кредитом - 15441,26 грн (простроченої комісії - 15227,65 грн); пеня - 150906,19 грн, штрафні санкції - 250 грн (фіксована частина) та 15356,49 грн (процентна складова).
Згідно із наданим банком розрахунку останній платіж за кредитним договором був зроблений ОСОБА_2 27.10.2008 року.
За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 322736,25 грн. Та у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором у позивача виникло право на задоволення вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Однак апеляційний суд не може погодитися з даним висновком у повному обсязі з наступних підстав. 
Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з частиною першою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених у статті 12 Закону України «Про іпотеку».
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень статті 39 Закону України «Про іпотеку».
Водночас згідно п.1 ч.1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.
При перевірці правильності розрахунку заборгованості за кредитним договором апеляційний суд виходить з наступного.
Убачається, що сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.
У п.8.1 кредитного договору зазначено обов`язок позичальника щомісячної оплати в сумі 1441,41 грн згідно графіку погашення кредиту. Періодом сплати зазначено період з 20 по 25 число кожного місяця. 
Згідно з п.8.1.1 кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит в порядку та в строки, зазначені в п.8.1 договору. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз. 1 п.8.1 договору.
Пунктом п.8.1.2 кредитного договору визначено, що у разі порушення термінів оплати передбачених п.8.1.1 (у т.ч. оплати заборгованості у повному обсязі) на 120 календарних днів сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) в останній день місяця, у якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.
Оскільки з розрахунку заборгованості убачається, що остання оплата кредиту відбулася 27.10.2008 року, то починаючі з 25.11.2008 року позичальником було порушено зобов`язання по оплаті, та через 120 календарних днів (тобто 25 березня 2009 року) наступає останній місяць, у якому закінчується строк повернення кредиту. 
Тобто з урахуванням положень п.8.1.2 кредитного договору 31 березня 2009 року є останнім днем строку повернення кредиту, узгодженим сторонами.
Таким чином, пропуск обов`язку з оплати на 120 днів є безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін.
Аналогічні правові висновки щодо безумовного припинення договору у разі порушення зобов`язання, а отже зміну строку виконання основного зобов`язання незалежно від направлення про це боржникові відповідного повідомлення (чи рішення) банку, викладено Об`єднаною палатою КЦС ВС у постанові від 15 червня 2020 року у справі N 138/240/16-ц.
При цьому апеляційний суд зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання
За таких обставин, нарахування процентів та штрафних санкцій (штраф, пеня)  після спливу строку кредитування, тобто починаючі з 01 квітня 2009 року, є незаконним.
Аналогічного висновку дійшов КЦС ВС у постанові від 06 лютого 2019 року, справа № 175/4753/15-ц, зазначивши, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими.
Наведене узгоджується з правовим висновком ВП ВС у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). 
Тому у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю. 
Крім того, апеляційний суд враховує, що банком заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за комісією, визначеною пунктом 8.1 кредитного договору, відповідно до якого додатково до процентів позичальник сплачує комісії згідно тарифів банку: за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих коштів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.
Оскільки сплата позичальником комісії за обслуговування кредитного рахунку є платою за послуги, що супроводжують кредит, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними, а позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими. Вказані висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладеними у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц.
Згідно з п.8.4 при порушення позичальником зобов`язань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 грн.
Щодо правомірності нарахування позичальником штрафних санкцій за період до 01 квітня 2009 року апеляційний суд виходить з наступного.
За п.5.2 при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. +5% від суми позову.
Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.
Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що також не було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення у справі.
Таким чином, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок задоволення наступних вимог – стягнення у загальній сумі 64886,25 грн заборгованості за тілом кредитом та відсотків і пені, які були нараховані до 01 квітня 2009 року.
Водночас апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною другою статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Зі змісту п.5.5 укладеного між сторонами договору вбачається, що сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки у п`ять років. Оскільки договір підписаний обома сторонами та факт його підписання не оспорюється, у даному випадку застосуванню підлягає строк позовної давності, зазначений у договорі.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Отже, оскільки за умовами кредитного договору позичальник мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів з 20 по 25 число кожного місяця, та строк кредитування сплив через 120 днів в останній день відповідного місяця, то апеляційний суд зазначає, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення тіла кредиту, відсотків та пені, що нараховані до 01 квітня 2009 року, сплив через п`ять років, тобто 01 квітня 2014 року.
Убачається, що позивач звернувся з даним позовом 22 квітня 2014 року (згідно як реквізитів, зазначених у позовній заяві, так і згідно штампу вхідної кореспонденції суду першої інстанції).
Таким чином, строк позовної давності у частині звернення стягнення на предмет іпотеки простроченої заборгованості по кредиту в сумі 64886,25 грн, та вимог про стягнення штрафу та пені, які нараховані до 01 квітня 2009 року, сплив до звернення банку до суду з даним позовом.
З урахуванням того, що по справі судом першої інстанції було ухвалено судове рішення у відсутність відповідача, якій не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому був позбавлений можливості подати заяву про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції, то апеляційний суд вважає за можливе розглянути заяву відповідача, викладену в апеляційній скарзі, щодо застосування строку позовної давності. 
Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14ц.
Отже, апеляційний суд доходить висновку, що оскільки вимоги банку у частині звернення стягнення на предмет іпотеки в сумі комісії та штрафних санкцій, нарахованих з 01 квітня 2009 року є незаконними, а щодо решти суми пропущена позовна давність, то вимога банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечений даний кредит, задоволенню не підлягає, та також не підлягає задоволенню вимога щодо виселення ОСОБА_1 , яка є похідною. 
Апеляційний суд також звертає увагу на ту обставину, що позовна вимога про виселення інших осіб, які зареєстровані чи проживають у спірному будинку, є такою, що  не відповідає можливим способам судового захисту, оскільки вона спрямована на обмеження прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, що може призвести до порушення прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; допущено порушення норм процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.
Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача, апеляційний суд, з урахуванням ставок судового збору, що діяли на час подання позовної заяви та апеляційної скарги вважає на необхідне стягнути з позивача на користь відповідача суму судового збору у розмірі 4841,05 грн. за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 серпня 2014 року скасувати.
У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4841 (чотири тисячі вісімсот сорок одну) грн 05 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                                                                                             В.В. Папоян

                                                                                                        О.В. Агєєв

                                                                                                       Ю.М. Мальований

Повний текст постанови складений 21 липня 2021 року.

Суддя-доповідач                                             В.В. Папоян