П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/17580/17
Провадження № 22-ц/4815/911/21

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Панас О.В.
Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції: 
о 09 год. 05 хв. 07 квітня 2021 року
(вступна і резолютивна частини)
в м. Рівне Рівненської області 
Повний текст складено: 09 квітня 2021 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач1 – ОСОБА_2 ;
відповідач2 – ОСОБА_3 ;

представники учасників справи:
позивача – адвокат Ісаєва Ольга Сергіївна;
відповідача1 – адвокат Мельничук Ірина Вікторівна;
відповідача2 – адвокат Пилипчук Леся Минівна;

за участі: ОСОБА_3 та представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 квітня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2017 року через свого представника ОСОБА_4   в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом  до ОСОБА_2 , ОСОБА_3   про  стягнення боргу за договором позики. Мотивуючи свої вимоги, зазначав, що 24 листопада 2016 року між  позивачем та ОСОБА_2 , в інтересах та на потреби сім`ї останнього, за згоди його дружини ОСОБА_3 , був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Плетньовим В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 864. Того ж дня ОСОБА_2 отримав від позивача в борг 332 670 гривень, що відповідало еквіваленту в 13 000 доларів США, у зв`язку з чим склав відповідну розписку. Сторони обумовили, що кінцевою датою повернення боргу буде 24 травня 2017 року, однак позичених грошових коштів відповідач не повернув. 
З наведених спонукань просив стягнути на свою користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як солідарних боржників на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24.11.2016 року у сумі 367 501 грн. 00 коп. (триста шістдесят сім тисяч п`ятсот одну гривню 00 коп.), у тому числі: заборгованість за позикою в розмірі – 341 900 грн., проценти за користування грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ – 20 683 грн, а також 3 проценти річних, у розмірі 4 918 грн., та судовий збір у розмірі 3 675 грн. 00 коп.
Заочним рішенням Рівненського міського суду від 21 березня 2018 року позов задоволено і стягнуто солідарно з обох відповідачів на користь позивача 367 501 гривню заборгованості за договором позики та 3 675 гривень судового збору.
Ухвалою Рівненського міського суду від 12 березня 2020 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволено; заочне рішення Рівненського міського суду від 21 березня 2018 року скасовано та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з участю сторін.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24 листопада 2016 року у сумі  367 501 гривень та  судові витрати в сумі 3675 гривень. 
Розстрочено ОСОБА_3 виконання рішення суду про стягнення заборгованості за Договором позики, яку стягувати щомісячно у розмірі 10 відсотків заробітної плати.
На рішення суду відповідачем2 подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.
На її обґрунтування зазначалось, що позивачем не доведено, що кошти були витрачені в інтересах та на потреби сім`ї. Оскільки грошові кошти не використані в інтересах та на потреби сім`ї, то згідно зі ст. 65 СК України в неї не виникає обов`язку солідарної відповідальності за договором позики. 
З викладених міркувань просила оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову в частині стягнення з неї солідарно з ОСОБА_2 коштів за договором позики відмовити.
У поданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу – відхилити.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Як з`ясовано матеріалами справи, 24 листопада 2016 року між  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 в інтересах та на потреби сім`ї останнього було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Плетньовим В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 864.
Згідно із п. 1.1. договору позивач в порядку та на умовах, визначених  цим договором, зобов`язується надати відповідачу1  грошові кошти в розмірі 332 670 гривень, що є еквівалентом 13 000 доларів США відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого Національним банком України на день укладення договору позики, а позичальник зобов`язується прийняти грошові кошти і повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів, але не меншу еквівалента 13 000 доларів США відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого Національним банком України на день повернення грошових коштів, а також сплатити проценти за весь термін надання суми позики у строк та розмірі, що обумовлені умовами договору.   
 Пунктом 2.2. договору позики визначено, що сума позики надається в готівковій формі і підтвердженням факту отримання суми позики є підпис  ОСОБА_2 на договорі.
 Пунктом 2.3. договору позики визначений обов`язок відповідача ОСОБА_2 повернути суму позики у повному обсязі, але не менше еквівалента 13 000  доларів США відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого Національним банком України на день повернення грошових коштів та сплатити всі відсотки.
Відповідно до п. 2.4. договору позики позика вважається поверненою позивачу з моменту зарахування на його картковий рахунок всієї суми позики та суми всіх нарахованих відсотків або повернення вищевказаних сум готівкою, на підтвердження чого позичальник надає відповідачу1  заяву, підпис на якій має бути засвідчений нотаріально. Позика була надана строком на 6 (шість) місяців з моменту підписання договору та повинна бути повернута не пізніше 24 травня 2017 року.  
Зазначений договір укладений сторонами із відома та згоди дружин сторін договору позики.
Так, дружина позивача - ОСОБА_5 дала згоду про надання коштів у позику, що підтверджується оглянутою у засіданні суду першої інстанції заявою, посвідченою приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О. та зареєстрованою у реєстрі за № 862. Зі змісту заяви вбачається, що вона дала згоду своєму чоловікові на укладення, підписання, внесення змін та розірвання договору позики грошових коштів, за ціною та на умовах на його розсуд. При цьому ствердила, що укладення договору робиться в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, а укладення угоди відповідає їхньому спільному волевиявленню. Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, то їм було роз`яснено зміст ст.ст. 60, 62, 65 СК України, про що зазначено у заяві.
З заяви про надання згоди, посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О. та зареєстрованою у реєстрі за № 862 вбачається, що дружина ОСОБА_2 – ОСОБА_3 дала згоду своєму чоловікові на укладення, підписання, внесення змін та розірвання договору позики грошових коштів, за ціною та на умовах на його розсуд. При цьому ствердила, що укладення договору робиться в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, а укладення угоди відповідає їхньому спільному волевиявленню. Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, то їм було також роз`яснено зміст ст.ст. 60, 62, 65 СК України, про що зазначено у заяві.
Згідно з наявним в матеріалах справи оригіналом розписки ОСОБА_2 отримав  грошові кошти в сумі 332 670 грн., що еквівалентно 13 000 доларів США, на виконання договору позики від 24 листопада 2016 року, зареєстрованим в реєстрі за № 864.
Відповідно до ч.1 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному в повному обсязі.
За частиною другою цієї статті якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Боргова розписка, долучена позивачем до матеріалів справи, правильно оцінена як доказ невиконання боржником свого зобов`язання в повному об`ємі.
31 травня 2017 року на  ОСОБА_2 отримав письмову претензію  з вимогою про повернення вказаного боргу.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов. 
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно з ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.
Частиною 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частин першої, четвертої ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до частин першої, третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК України договір є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з інформацією, розміщеною на офіційному web-порталі Національного банку України (https://bank.gov.ua), станом на встановлену дату повернення позики – 24.05.2017 офіційний курс гривні до іноземної валюти (долара США) був визначений у розмірі 2630, 4507 гривень за 100 доларів США.
Отже, сума боргу за договором позики, яка підлягає поверненню відповідно до умов договору позики від 24.11.2016 року станом на 24.05.2017 становить 341 900 гривень, що узгоджується з сумою, зазначеною у направленій на ім`я ОСОБА_2 досудовій вимозі. Щодо процентів за користування грошовими коштами за період з 25.05.2017 по 15.11.2017 (включно) в розмірі облікової ставки Національного банку України, то з їх підставністю та розміром погоджується і колегія суддів.
Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Тому розмір процентів (виходячи з облікової ставки Національного банку України) за період з 25.05.2017 (дата повернення позики згідно з договором позики) по 15.11.2017 (дата пред`явлення позову) склав 20 683 гривень (122+18032+2529 ).
Так само погоджується апеляційний суд і зі стягненням суми 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тому стягнення 3% річних від простроченої суми є окремим видом відповідальності за порушення грошового зобов`язання та становить 4 918 гривень з розрахунку: 341 900 гривень ( сума боргу) х 175 ( дні прострочення) х 3%/365 = 4 918 гривень.
Що стосується доводів ОСОБА_3 про недоведеність позивачем факту використання ОСОБА_2 коштів в інтересах та на потреби сім`ї, а також того, що у випадку недоведеності факту використання грошових коштів в інтересах та на потреби сім`ї в неї не виникає обов`язку солідарної відповідальності за договором позики, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 
Згідно з ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і одержане за договором використано на її потреби.
Отже, в разі укладення договору одним із подружжя виникають такі цивільні права та обов`язки, на набуття, зміну або припинення яких було спрямоване волевиявлення його учасників при укладенні договору.
Для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, одержане за укладеним одним із подружжя договором, не потрібно, щоб воно було фактично внесено до сімейного бюджету, достатньо лише самого факту укладення такого договору одним із подружжя в інтересах сім`ї.
Обізнаність другого з подружжя про джерела надходження коштів і їх подальше використання на потреби сім`ї за його мовчазної згоди повинні розцінюватись як схвалення таких дій того з подружжя, який уклав договір і використав отримане за ним в інтересах сім`ї, і, відповідно, повинно бути підставою для виникнення спільного майнового обов`язку.
Верховний Суд у постанові від 28 серпня 2019 року при розгляді справи № 638/20603/16 (провадження №61-26089св18) вказував, що тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Окрім того, Верховний Суд зазначає, що навіть визнання позову одним із відповідачів не звільняє позивача від обов`язку доведення своїх вимог щодо другого з подружжя, зокрема доведення факту укладення договору позики в інтересах сім`ї та витрачання отриманих на підставі цього правочину коштів в інтересах сім`ї
Такі ж висновки викладено в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року при розгляді справи № 450/668/15-ц (провадження № 61-46430св18). При цьому Верховний Суд зазначив про те, що на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Як було встановлено судом попередньої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, ОСОБА_3   у своїй  заяві про згоду на укладення договору позики від 24.11.2016 року, вказала, що укладення договору зроблено в інтересах сім`ї та на умовах, які подружжям були попередньо обговорені і визнані як вигідні для сім`ї та відповідають їх спільному волевиявленню, а тому за невиконання умов договору позики відповідає як солідарний боржник.
На переконання апеляційного суду, заявником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, спрямованих на спростування доводів ОСОБА_1 , як не було їх встановлено і колегією суддів. Не містять матеріали справи й доказів з того приводу, що кошти не були спрямовані в інтересах сім`ї, а тому доводи ОСОБА_3 про те, що в неї не виникло солідарних зобов`язань за позикою, є безпідставними. 
Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.
Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, суд апеляційної інстанції бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 квітня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено: 10.08.2021

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                 Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків