КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 756/4927/20                                         Головуючий у 1 інстанції: Андрейчук Т.В.
провадження №22-ц/824/9331/2021                                   Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
01 вересня 2021 року                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,
при секретарі: Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша київська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна, -
 
в с т а н о в и в :
 
У квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .
Вказувала, що у лютому 2020 року вона дізналась, що постановою слідчого з особливо важливих справ прокуратури Житомирської області від 06 травня 2004 року в межах кримінальної справи №190158/03, порушеної 03 липня 2003 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, на вказану квартиру було накладено арешт, що унеможливлює розпорядження нею.
Враховуючи наведене, позивачка просила суд скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 25 червня 2004 року за №42059.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Скаргу обґрунтовувала тим, що вона звернулася до суду, як власник майна, яке вона придбала за власні кошти у 2003 році, з вимогою зняти з нього арешт, який був накладений відповідачем в рамках кримінального провадження ще у 2004 році, оскільки таке обтяження порушує її законні права на мирне володіння своїм майном.
За час розгляду даної справи в суді першої інстанції, який тривав близько року, відповідач у відповідь на позовні вимоги надав відзив, яким просив закрити провадження у справі, оскільки вказаний спір мав бути вирішений відповідним місцевим судом в порядку Кримінального процесуального кодексу України 2012 року. В той же час, пояснення по суті позовних вимог у відзиві відсутні.
Зазначає, що наводячи основні підстави для відмови в позові, суд першої інстанції посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2020 року по справі №145/2047/16-ц, в якій йдеться про повернення власниками своїх земельних ділянок від осіб, які ними неправомірно користуються шляхом визнання договорів оренди недійсними, в той час, як позивачка просить зняти арешт зі своєї квартири якою володіє та користується вже 18 років. Отже, на розгляді у суду перебував конкретний спір, який мав бути вирішений з урахуванням обставин справи, зі зверненням уваги на докази та аргументи сторін.
Звертає увагу, що в даному випадку предметом позову є зняття арешту з квартири позивачки, яка нею володіє та користується на підставі права власності від 2003 року, а не повернення майна з чужого незаконного володіння шляхом оспорювання договору купівлі - продажу зазначеної квартири.
У зв`язку з наведеним вважає, що посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2020 року по справі №145/2047/16-ц можливо мало б місце у випадку оскарження договору купівлі-продажу згаданої квартири та/чи пред`явлення вимог до позивачки про повернення майна, а не у даному випадку.
Вказує, що за 18 років володіння та користування вищезазначеною квартирою ні відповідач, ні будь-які інші особи не зверталися до позивачки з відповідними вимогами щодо оспорювання договору купівлі-продажу квартири та/чи повернення вказаного майна, в тому числі, під час розгляду даної справи, однак вказані обставини не були враховані судом першої інстанції при винесенні свого рішення. 
Тому, мотивуючи своє рішення тим, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 є неукладеним, при цьому, під час розгляду справи питання щодо його не укладеності взагалі не розглядалось, а стало відомо позивачці після отримання повного тексту судового рішення, суд першої інстанції фактично позбавив права позивачки, передбаченого ЦПК України, на надання своїх пояснень щодо вказаних мотивів.
Також, звертає увагу, що судом першої інстанції не було надано оцінки такому доказу, як лист прокуратури Житомирської області (Житомирська обласна прокуратура) від 12.02.2020 року №15/2-45вих20, в якому відповідач зазначив, що 19 грудня 2012 року ним направлялись заяви про вилучення обтяження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 до Першої Житомирської державної нотаріальної контори та Першої Київської державної нотаріальної контори.
Тобто, відповідач погоджувався з тим, що накладений арешт на квартиру позивачки порушує її права, як власника свого майна, та вчинив дії, спрямовані на відновлення її порушеного права. А тому, оскільки обтяження на сьогодні не вилучене та зважаючи на те, що дії відповідача щодо зняття арешту виявилися безрезультатними, єдиним способом захисту права позивачки на вільне володіння, користування і розпорядження своїм майном, було звернення з позовом до суду для отримання рішення, яке відновить її порушене право. Однак, вказані обставини суд першої інстанції не врахував та постановив рішення, відповідно до якого накладений відповідачем арешт на квартиру позивачки у 2004 році, фактично буде наявний постійно, що в свою чергу не відповідає завданню цивільного судочинства та є порушенням норм ЦПК України.
Зазначає що, суд першої інстанції також не врахував обставини, за яких відповідач у 2004 році наклав арешт в межах кримінального провадження в порядку Кримінального процесуального кодексу України 1960 року, з метою забезпечення відшкодування збитків, завданих злочинним шляхом.
3 отриманого від Житомирського апеляційного суду вироку апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2005 року по справі №1-4/2005, вбачається, що 16 липня 2003 року державний нотаріус Першої Київської нотаріальної контори Василевська О.П., посвідчила договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого гр. ОСОБА_2 , продав, а ОСОБА_1 придбала дану квартиру. Продавця квартири раніше ніколи не бачила. Продавець квартири, який представився ОСОБА_2 , надав їй паспорт, фотографію з якого вона звіряла із зовнішнім виглядом особи, що його надала. Крім того, зробила копію вказаного паспорту, яку долучила до угоди.
Згідно з висновком криміналістичної експертизи фотокартка, розміщена на заяві форми №1 на видачу паспорта ОСОБА_3 та фотографія, розміщена на першій сторінці паспорту на ім`я ОСОБА_2 , ксерокопія якої вилучена у державного нотаріуса Василевської О.П., виготовленні з одного негативу.
Отже, на момент купівлі квартири АДРЕСА_1 позивачці не були відомі обставини, за яких відбулось відчуження зазначеної квартири, з чого вбачається, що вона фактично добросовісно набула право власності на вказану квартиру.
Вказує, що нормами КПК України 1960 року був встановлений механізм забезпечення відшкодування збитків, завданих злочинним шляхом, відповідно до якого особа, якій завдано матеріальної шкоди внаслідок скоєння злочину, наділялась правом пред`явити до обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, як під час досудового слідства і дізнання, так і під час судового розгляду справи, а у випадку його непред`явлення в кримінальній справі, пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.
Звертає увагу, що представник позивачки у судовому засіданні неодноразово наголошував суду, що під час досудового розслідування та під час судового розгляду кримінальної справи, ні відповідачем ні будь-якими іншими особами цивільний позов не пред`являвся, а апеляційний суд Житомирської області у своєму вироку питання щодо зняття арешту з квартири позивачки не вирішив. Як уже зазначалось, за 18 років володіння та користування позивачкою згаданою квартирою, цивільний позов також не був пред`явлений.
Крім того, під час розгляду справи було встановлено, що після смерті гр. ОСОБА_2 , спадкова справа не заводилась, що підтверджується листами Одинадцятої державної нотаріальної контори та Першої  київської державної нотаріальної контори (а.с.106, 119-120).
В рішенні суд першої інстанції зазначив, що зважаючи на те, що на час посвідчення державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. договору купівлі-продажу квартири від 16 липня 2003 року діяв ЦК Української PCP, у справі мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме - ЦК Української PCP.
Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до статті 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
На підтвердження своїх висновків суд першої інстанції посилався на ст.ст.42, 44, 224 та 227 ЦК Української PCP та практику Верховного Суду, зокрема, на постанову від 22 січня 2020 року в справі №674/461/16-ц, та як уже зазначалось, на постанову від 16 травня 2020 року по справі №145/2047/16-ц.
В той же час, враховуючи, що суд першої інстанції прийшов до висновку, що у справі мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме - ЦК Української PCP, то відповідно до частини першої статті 45 ЦК Української PCP недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
Частиною першою статті 48 Української PCP визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Тобто, навіть якщо слідувати мотивам суду першої інстанції щодо недотримання істотних умов договору купівлі-продажу квартири, то з врахуванням положень Цивільного кодексу Української PCP такий договір мав би визнаватися недійсним, а не неукладеним.
Також представник апелянта звертає увагу, що посилання суду першої інстанції на вищезазначену практику Верховного Суду, знову ж таки, є помилковим, оскільки у випадках, які розглядав Верховний Суд, відносини між сторонами регулювалися нормами чинного Цивільного кодексу України, а не Цивільного кодексу Української PCP.
Разом з тим, зазначає, що відповідачем по даній справі є Прокуратура Житомирської області (Житомирська обласна прокуратура), в той же час, інтереси відповідача у суді першої інстанції представляли працівники Київської міської прокуратури за довіреністю (а.с.83, 112, 136).
Звертають увагу, що під час судового засідання, яке відбулося 22 вересня 2020 року та на яке з`явився представник відповідача, останній не надав суду першої інстанції під час встановлення осіб учасників процесу пояснення та відповідні докази, що підтверджують його повноваження представляти інтереси відповідача.
Зокрема, суд просив прокурора Київської міської прокуратури повідомити, на підставі якого нормативного документа прокуратура Житомирської області (Житомирська обласна прокуратура) має право надавати довіреність працівникам Київської міської прокуратури.
Однак, прокурор Київської міської прокуратури вказаної інформації, як і відповідного документу суду не надав. В той же час, всупереч вимогам процесуального законодавства, представник відповідача був допущений до розгляду справи, при цьому, як вбачається зі змісту протоколу судового засідання, суд першої інстанції зобов`язав відповідача надати їх положення.
Зазначає, що ні положення, ні будь-якого іншого документа, що підтверджує право однієї прокуратури надавати довіреність працівникам іншої прокуратури матеріали справи не містять, а тому вважає, що особи, які представляли інтереси відповідача у даній справі, не мали на це відповідних повноважень.
Житомирська обласна прокуратура подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення без змін.
Вказує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуваний договір не підписувався ОСОБА_2 , а тому він є неукладеним, тобто таким, що не відбувся.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири від 16 липня 2003 року, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П., зареєстрований в реєстрі за №7-602, не укладався, ОСОБА_1 не набула права і обов`язки покупця за цим договором, а відтак у неї не виникло правомочностей власника майна, а тому ОСОБА_1 не вправі вимагати усунення їй перешкод у розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з неї арешту.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що 05 грудня 2012 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Підставою виникнення права власності у Реєстрі прав власності на нерухоме майно зазначено договір купівлі-продажу квартири від 16 липня 2003 року, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П., зареєстрований в реєстрі за №7-602, продавцем за яким є ОСОБА_2 , а покупцем - ОСОБА_1 (а.с.10, 11).
Встановлено, що постановою слідчого з особливо важливих справ прокуратури Житомирської області Пшевлоцького Й.Д. від 06 травня 2004 року в межах кримінальної справи №190158/03, порушеної 03 липня 2003 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, накладено арешт на квартиру  АДРЕСА_1  (а.с.13).
Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Зокрема, ч.1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом позовної заяви, ОСОБА_1 зазначала, що наявністьарешту, накладеного на належну їй квартиру, унеможливлює розпорядження нею та просила суд зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою слідчого з особливо важливих справ прокуратури Житомирської області Пшевлоцького Й.Д. від 06 травня 2004 року в межах кримінальної справи 
№ 190158/03.
За положеннями ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Виходячи з наведеного та враховуючи те, що правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинним на момент його укладення, зважаючи на те, що на час посвідчення державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. договору купівлі-продажу квартири від 16 липня 2003 року діяв ЦК Української РСР, суд вірно вважав, що у справі мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: ЦК Української РСР.
За ст.41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво - або багатосторонніми (договори).
Угодою є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення угоди законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), але сутністю угоди є її спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонній угоді волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, угода - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц Велика палата Верховного Суду зазначила, що у тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення угоди, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків угода є такою, що не вчинена, права та обов`язки за такою угодою особою не набуті, а правовідносини за нею -  не виникли.
Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством (ст.42 ЦК Української РСР).
Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (ч.2 ст.44 ЦК Української РСР).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників угоди, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
За ст.224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч.1 ст.227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.
Відповідно до норм ч.1 ст.44, ст.224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу квартири повинен бути укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин (такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі №761/9646/16-ц).
У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Згідно зі ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Отже, якщо договір не підписаний сторонами або з однією з сторін, він є неукладеним, тобто таким, що не відбувся (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц). Угода, яка не вчинена (договір, який не укладено), не може бути визнана недійсною.
За правилами абз.1 ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Підстави звільнення від доказування визначені ст.82 ЦПК України. 
Частиною 6 цієї статті Кодексу передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Вироком Апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2005 року у справі №1-4/2005, зміненим ухвалою Верховного Суду України від 25 серпня 2005 року, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року засуджені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 убили ОСОБА_2 . 16 липня 2003 року ОСОБА_3 , перебуваючи в приміщенні Першої київської державної нотаріальної контори, використовуючи підроблений документ - паспорт громадянина України, виданий на ім`я ОСОБА_2 , з вклеєною своєю фотографією, представившись нотаріусу та ОСОБА_1 ОСОБА_2 , вчинив за нього підпис у договорі купівлі-продажу квартири від 16 липня 2003 року, посвідченому державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П., зареєстрованому в реєстрі за №7-602 (а.с.31-39).
Отже, як вірно вражав суд, вказаний договір не підписувався ОСОБА_2 , а тому він є неукладеним, тобто таким, що не відбувся.
За ст.4 ЦК Української РСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір купівлі-продажу квартири від 16 липня 2003 року, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П., зареєстрований в реєстрі за № 7-602, не укладався, ОСОБА_1 не набула права і обов`язки покупця за цим договором, а тому у неї не виникло правомочностей власника майна. 
Таким чином, ОСОБА_1 не вправі вимагати усунення їй перешкод у розпорядженні квартирою 
АДРЕСА_1 шляхом зняття з неї арешту.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 03 вересня 2021 року.

Головуючий:  

Судді: