ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2021 року          м. Дніпро         Справа №  908/3125/20

          Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
          головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Білецька Л.М., Верхогляд Т.А.,
          розглянувши без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільнянський молокозавод" на рішення Господарського суду  Запорізької області від 26.04.2021р. (повний текст складено - 12.05.2021р., суддя - Смірнов О.Г.,                        м. Запоріжжя) у справі № 908/3125/20 
          за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТ-ЛА АРМАТУРЕН",                  м. Дніпро
          до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільнянський молокозавод",                            м. Вільнянськ 
          про стягнення 87 066,88 грн. 
ВСТАНОВИВ:

          1. Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
          Рішенням Господарського суду Запорізької області від 26.04.2021р. у справі                          № 908/3125/20  позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільнянський молокозавод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТ-ЛА АРМАТУРЕН" заборгованість в сумі 82 223,77 грн., витрати зі сплати судового збору в сумі 1 985,08 грн. Відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 3 019,36 грн., інфляційних втрат в сумі 1 068,91 грн., 3 % річних в сумі 754,84 грн. 
          Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд критично оцінив договір поставки № 2-03 від 02.03.2020р., оскільки представником відповідача заперечується підпис генерального директора  ТОВ "Вільнянський молокозавод" Доценко О.І. на договорі,  наявні в матеріалах справи докази містять різні підписи генерального директора ТОВ "Вільнянський молокозавод" Доценко О.І., а докази здійснення поставки не мають посилання на вказаний договір. Фактично, обставини справи свідчать, що відповідач запропоновану позивачем пропозицію щодо поставки товару на загальну суму 249 591,17 грн. прийняв, про що свідчать підписані останнім з позивачем видаткові накладні. Підписавши з позивачем вказані видаткові накладні відповідач підтвердив прийняття його пропозиції щодо укладення договору поставки товару, визначеного в оферті, що кореспондується зі ст. 1 ст. 640 ЦК України та свідчить про укладення між сторонами вказаного договору у спрощений спосіб.  Позивач довів суду факт порушення з боку відповідача своїх зобов`язань щодо не здійснення в повному обсязі оплати за поставлений товар, а також довів порушення відповідачем строку оплати товару. Відповідач доказів сплати боргу суду не надав. Оскільки в період, за який позивачем нарахована пеня, три відсотки річних та інфляційні втрати, строк оплати поставленого товару для відповідача не настав,  суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 3 019,36 грн., інфляційних втрат в сумі 1 068,91 грн., трьох відсотків річних в сумі 754,84 грн. слід відмовити. 
2. Підстави з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.
          Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 26.04.2021р., задовольнити клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи, витрати по сплаті судового збору покласти на позивача. 
2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.  У судовому рішенні вказано, що правовідносини між сторонами склались на підставі договору поставки № 2-03 від 02.03.2020р., проте жоден з документів справи не підтверджує цей факт, а видаткові накладні не містять посилання на договір. Підпис у графі "покупець" не ідентифіковано, як такий, що належить керівнику відповідача, а отже договір з його боку не підписувався. Суд першої інстанції помилково ототожнив поняття "грошове зобов`язання" і "індекс інфляції за затримку виконання грошового зобов`язання" та поширив дію вимоги на відносини, які стосуються "індексу інфляції за затримку виконання грошового зобов`язання", а не "грошового зобов`язання". Крім того, суд незаконно змінив підставу позову, адже позивач її не змінював й просив стягнути кошти на підставі договору, а суд застосував ст. 530 ЦК України для бездоговірних поставок. Таким чином, оскаржуване рішення не відповідає встановленим вимогам, оскільки не ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи. При винесенні рішення суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив  норми процесуального права, що призвело до прийняття незаконного рішення у справі. 
2.2. Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.
          Позивач наданим йому процесуальним правом не скористався та не направив суду відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду судового рішення. 
  3. Апеляційне провадження.
           3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.07.2021р. відкрито апеляційне провадження у справі. Вирішено розглянути апеляційну скаргу без повідомлення учасників провадження у справі за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.
Звертаючись до місцевого господарського суду з даним позовом, позивач посилався на ті обставини, що 02.03.2020р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мет-ла Арматурен" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вільнянський молокозавод" (покупець) був укладений договір поставки № 2-03 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1., 1.2. якого постачальник зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар (надалі - Товар) в кількості, асортименті та за ціною, що визначаються сторонами у відповідних рахунках на оплату (надалі - рахунки) та/або специфікаціях до Договору, які є невід`ємною частиною цього Договору. Ціна за одиницю Товару, загальна кількість, асортимент, сортамент Товару визначається у рахунках на оплату постачальника або Специфікаціях, що є невід`ємними частинами даного Договору, при цьому кількість товару є орієнтовною, остаточна кількість товару зазначається у видаткових накладних.
     Постачальник за період з 07.04.2020р. по 28.07.2020р. поставив покупцю товар на загальну суму 290 418,67 грн., а покупець      за період з 07.04.2020р. по 12.08.2020р. здійснив оплату за поставлений товар на суму 208 194,90 грн. Позивач зазначає, що відповідач не провів оплату отриманого товару на суму 82 223,77 грн., тобто порушив умови Договору, у зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 82 223,77 грн. 
Матеріали справи свідчать про те, що підписані сторонами без заперечень видаткові накладні в період з 07.04.2020р. по 28.07.2020р., відповідно до яких позивач поставив, а відповідач прийняв товар, а саме: видаткова накладна № 256 від 07.04.2020р. на суму 550,00 грн.; видаткова накладна № 283 від 15.04.2020р. на суму 2 349,96 грн.; видаткова накладна             № 284 від 15.04.2020р. на суму 2 982,67 грн.; видаткова накладна № 302 від 17.04.2020р. на суму 9 314,16 грн.; видаткова накладна № 325 від 22.04.2020р. на суму 7 014,00 грн.; видаткова накладна  № 384 від 06.05.2020р. на суму 582,96 грн.;  видаткова накладна № 385 від 06.05.2020р. на суму 2 781,55 грн.; видаткова накладна № 480 від 28.05.2020р. на суму 334,80 грн.; видаткова накладна № 496 від 01.06.2020р. на суму 994,03 грн.; видаткова накладна № 507 від 04.06.2020р. на суму 3 357,07 грн.; видаткова накладна № 508 від 04.06.2020р. на суму 738,72 грн.; видаткова накладна № 539 від 11.06.2020р. на суму 38 522,26 грн.; видаткова накладна № 566 від 16.06.2020р. на суму 1 874,40 грн.;  видаткова накладна № 567 від 16.06.2020р. на суму 1 884,00 грн.; видаткова накладна № 588 від 17.06.2020р. на суму 7 228,80 грн.; видаткова накладна № 589 від 17.06.2020р. на суму 20 085,12 грн.; видаткова накладна                 № 610 від 23.06.2020р. на суму 6 772,80 грн.; видаткова накладна № 621 від 24.06.2020р. на суму 1 725,12 грн.; видаткова накладна № 649 від 02.07.2020р. на суму 8 615,81 грн.; видаткова накладна № 664 від 08.07.2020р. на суму 62 953,66 грн.; видаткова накладна № 665 від 08.07.2020р. на суму 34 293,83 грн.; видаткова накладна № 718 від 17.07.2020р.  на суму 19 399,37 грн.; видаткова накладна № 719 від 17.07.2020р. на суму 2 711,08 грн.; видаткова накладна № 720 від 17.07.2020р. на суму 5 022,00 грн.; видаткова накладна № 721 від 17.07.2020р. на суму 4 686,00 грн.; видаткова накладна № 740 від 23.07.2020р. на суму 48 993,12 грн.; видаткова накладна № 762 від 28.07.2020р. на суму 2 817,00 грн.
Відповідно до підписаної сторонами у справі видаткової накладної (повернення постачальнику) № 5 від 01.08.2020р. покупець (відповідач) повернув постачальнику (позивачу) товар на суму 48 993,12 грн. (т. 1, а. с. 58).
Таким чином, з урахуванням вартості повернутого товару, відповідачу був поставлений товар на загальну суму 249 591,17 грн.
Відповідач в період з 07.04.2020р. по 12.08.2020р. здійснив часткові оплати за поставлений товар на загальну суму 167 367,30 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень.
Крім суми основного боргу позивачем нараховано пеню в сумі 3 019,36 грн. за загальний період з 12.08.2020р. по 01.12.2020р., яка передбачена п. 7.1. Договору, а також три проценти річних за загальний період з 12.08.2020р. по 01.12.2020р. в сумі 754,84 грн., інфляційні втрати за період з серпня 2020р. по жовтень 2020р. в сумі 1 068,91 грн.
З матеріалів справи вбачається, що позивач надіслав на адресу відповідача лист № 01 від 27.11.2020р., в якому просив здійснити оплату заборгованості згідно рахунку № 11 від 11.09.2020р. на суму 82 223,77 грн. згідно договору поставки № 2-03 від 02.03.2020р. протягом 5 банківських днів. Факт надіслання вказаного листа на адресу відповідача підтверджується копією опису вкладення від 30.11.2020р., копією накладної № 4910110411112 від 30.11.2020р. та копією фіскального чеку від 30.11.2020р. (т. 1, а. с. 24, 25).
3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4). 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно частини першої статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Положеннями ст.  265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами ст. ст.  509, 526 ЦК України, ст. ст. 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Матеріали справи містять наданий позивачем договір поставки № 2-03 від 02.03.2020р., який підписаний та скріплений печатками сторін. 
Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками господарського суду першої інстанції, що документи, а саме: заперечення на позовну заяву № 1 від 30.12.2020р., оригінал довіреності від 04.10.2019р., заява із запереченнями щодо розгляду в порядку спрощеного позовного провадження № 3 від 30.12.2020р., заява про продовження строку розгляду справи № 1 від 22.03.2021р., містять різні підписи генерального директора ТОВ "Вільнянський молокозавод" Доценко О.І.
В зв`язку із цим, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги факт підписання сторонами договору поставки № 2-03 від 02.03.2020р., оскільки цей доказ викликає сумніви у його достовірності та дійсності. 
Враховуючи, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги в якості доказу договір поставки № 2-03 від 02.03.2020р., то суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про недоцільність та відсутність дійсної потреби  призначення у даній справі проведення судової почеркознавчої експертизи примірника даного договору. 
За приписами ст. ст. 638 і 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив пропозицію щодо укладення договору з відповідачем шляхом оформлення видаткових накладних на поставку товару із зазначенням в них відомостей щодо найменування товару, його ціни та кількості. 
Відповідачем підписано зазначені видаткові накладні, що свідчить про прийняття останнім пропозиції щодо укладення договору поставки товарів, які визначено у накладних. Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, такі дії свідчать про укладення між сторонами договору у спрощений спосіб.
Матеріали справи свідчать, що з урахуванням вартості повернутого товару, відповідачу був поставлений товар на загальну суму 249 591,17 грн.
Згідно платіжних доручень, у період з 07.04.2020р. по 12.08.2020р.,  відповідач здійснив часткові оплати за поставлений товар на загальну суму 167 367,30 грн.
Приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Позивачем на адресу відповідача надіслано лист № 01 від 27.11.2020р. з проханням сплатити заборгованість відповідно до рахунку № 11 від 11.09.2020р. на суму 82     223,77 грн. згідно договору поставки № 2-03 від 02.03.2020р. протягом п`яти банківських днів. Інформацією з офіційного сайту ПАТ "Укрпошта" підтверджується вручення відповідачу зазначеного відправлення 09.12.2020р.  Таким чином, семиденний строк, встановлений для погашення заборгованості  відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, сплив 16.12.2020р.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження сплати боргу в сумі 82     223,87 грн. 
За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про доведеність факту  порушення відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати грошових коштів в повному обсязі за поставлений товар, а також порушення відповідачем строку оплати товару. 
Відповідно до ч. 2     ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частинами 1, 3     ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.
У сфері господарювання згідно ч. 2 ст.     217 та ч. 1 ст. 230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Перевіривши розрахунки позивача щодо нарахування пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в період, за який позивачем нараховані зазначені санкції, строк оплати поставленого товару для відповідача не настав, а отже зазначені вимоги не підлягають задоволенню. 
Щодо доводів відповідача про те, що суд незаконно змінив підставу позову, оскільки  позивач її не змінював та просив стягнути кошти на підставі договору, а суд застосував ст. 530 ЦК України для бездоговірних поставок колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.
          У ч. 1 та п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
          Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
          У процесуальному законодавстві діє принцип "суд знає закони", який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Активна роль суду в цивільному (господарському) процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
          Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
          Таким чином, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу "суд знає закони".
          Верховний Суд у справах № 487/10128/14-ц (Велика Палата Верховного Суду),                     № 587/430/16-ц (Велика Палата Верховного Суду), № 917/1739/17 (Велика Палата Верховного Суду), № 902/803/17, № 904/1093/19, № 924/196/19 зробив висновок про те, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом "суд знає закони" під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
          Зазначений висновок Верховного Суду має загальний (універсальний) характер і підлягає застосуванню судами у розгляді справ незалежно від характеру спору та суті спірних правовідносин.
          Водночас у справі, яка розглядається, порушення судом першої інстанції принципу "суд знає закони", як і порушення у здійсненні судом правової кваліфікації відносин сторін, апеляційним господарським судом не встановлено.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення не отримали підтвердження, не спростовують обставин, на які послався  місцевий господарський суд.
3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Звертаючись із апеляційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.
З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого господарського суду у даній справі має бути залишено без змін.
3.5. Розподіл судових витрат.
          Судові витрати за подання апеляційної скарги на підставі ст. ст. 129, 282 ГПК України  у зв`язку з відмовою в її задоволенні покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу. 
          
          Керуючись ст. ст. 275-282 ГПК України, апеляційний господарський суд
          
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільнянський молокозавод" - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 26.04.2021р. у справі                          № 908/3125/20 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

          Головуючий суддя                                                                      І.О. Вечірко
          Суддя                                                                                          Л.М. Білецька            
          Суддя                                                                                          Т.А. Верхогляд