ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2967/21 Справа № 210/4783/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 210/4783/16-ц 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Кислиця І.В.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03 листопада 2020 року, яке постановлено суддею Літвіненко Н.А. у місті Кривому Розі та повний текст рішення складено 13 листопада 2020 року, - 
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Третя Криворізька державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що після смерті батька позивача ОСОБА_4 , який проживав на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі своїми батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті яких вона, ОСОБА_1 , разом зі своїми неповнолітніми дітьми переїхала проживати до своєї бабусі. 
Після смерті сина та чоловіка бабуся ОСОБА_5 стала погано себе почувати, погіршився стан її здоров`я, вона перенесла інсульт, її турбував сильний головний біль, підвищився кров`яний тиск, їй стало важко пересуватися, виконувати будь-яку роботу по господарству. Усвідомлюючи, що у зв`язку з такою тяжкою втратою та зважаючи на досить похилий вік бабусі - на момент смерті її чоловіка та її сина їй уже виповнилося 80 років, бабуся позивача ОСОБА_5 потребує особливого догляду, турботи та нагляду, позивач постійно знаходилась біля бабусі, викликала, у разі необхідності, швидку допомогу, запрошувала дільничного лікаря.
Після смерті дідуся позивача ОСОБА_6 виникла необхідність в оформленні спадщини на бабусю позивача ОСОБА_5 . Позивач разом з бабусею звернулися до державного нотаріуса Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Ситник О.О. із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті бабусиного чоловіка та дідуся позивача. Позивач супроводжувала бабусю та допомагала їй оформити усі необхідні документи, сплачувала усі необхідні платежі та врешті бабуся позивача отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, яка заходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/4 частини житлового будинку з господарчими спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , які до цього часу були оформлені на дідуся - ОСОБА_6 .
За життя бабусі позивач з нею жили однією сім`єю, у них були тісні родинні відносини, вона доглядала за бабусею, усю роботу по господарству виконувала сама, ходила у магазин, купувала продукти, ліки, які стабілізували кров`яний тиск та підтримували роботу серця, виконувала рекомендації лікарів, яких вона викликала для надання медичної допомоги бабусі, готувала їжу. Коли вона знаходилась у лікарні, відвідувала її, приносила їй ліки, харчі, засоби особистої гігієни та інше. Вони часто спілкувалися з бабусею, вона розуміла, що у бабусі нікого з близьких родичів, крім неї, не залишилося, бабуся запевняла її, що після її смерті усе належне їй майно отримає саме вона, ОСОБА_1 , так як вона самий рідний та близький член родини, який їй допомагає та підтримує її у цей дуже тяжкий період її життя, що вона є єдиним спадкоємцем та вона не залишить майно нікому, крім неї. 
Але до бабусі все частіше стала заходити рідна сестра бабусі - ОСОБА_2 , вони часто спілкувалися з бабусею за відсутності позивача. Після візитів ОСОБА_2 , які мали місце все частіше та частіше, бабуся попереджала, що її сестра ОСОБА_2 розповідає їй про те, що вона, ОСОБА_1 , має намір отруїти бабусю чи іншим чином позбавити її життя. Таким чином, дії ОСОБА_2 були спрямовані на те, щоб посварити її з бабусею та посіяти між ними ворожнечу. Вона запевняла бабусю, що це цілком видумки її сестри, вони не мають під собою ніяких підстав, бабуся з нею погодилася. 
Після візитів ОСОБА_2 позивач стала помічати, що з квартири зникають предмети домашнього вжитку, бабуся говорила, що віддала їх ОСОБА_2 , бо та дуже просила. Бабуся попереджала, щоб вона сховала цінні речі, щоб ОСОБА_2 їх не викрала. ОСОБА_2 , скориставшись її відсутністю, шляхом обману переконала бабусю переїхати жити до неї, де вона б мала більшу можливість впливати на її свідомість та нав`язувати їй свої думки, що мали корисливий характер. Про це вона дізналась від сусідів. На звернення до ОСОБА_2 надати пояснення, вона відмовилася розмовляти та допускати до бабусі.
Через п`ять місяців після написання заповіту, який був написаний, на думку позивача, під впливом та обманом, що мав місце з боку її сестри - ОСОБА_2 , остання привезла її бабусю до нотаріуса, бабуся не мала можливість пересуватися на далеку відстань самостійно та переконала її скласти заповіт на користь ОСОБА_2 та на користь чужої людини - ОСОБА_3 . 
Позивач вважає, що на момент написання заповіту її бабуся ОСОБА_5 за станом свого здоров`я не розуміла наслідків своїх їй, не могла усвідомлювати значення своїх дій та у неї не було жодних підстав, причини, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому вона вважає, що даний заповіт якщо і був складений, то під впливом обману, помилки або ж в момент його вчинення ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
На підставі наведеного вище позивач просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Третьої Криворізької Державної нотаріальної контори Ситнік О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1-763 22 травня 2012 року на належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та належну їй 1/4 частину житлового будинку з усіма господарчими спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 . 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, оскільки судом було проігноровано клопотання позивача про призначення по справі судової психіатричної експертизи, про проведення якої було зазначено в позовній заяві та неодноразово в судових засіданнях при розгляді справи. Крім того позивач зауважує на тому, що вона неодноразово в судових засіданнях в суді першої інстанції зауважувала, що підпис в заповіті виконаний не ОСОБА_5 та просила провести судову почеркознавчу експертизу, однак суд першої інстанції вказані вимоги позивача проігнорував, при цьому позивач не знала, що клопотання про призначення експертизи мають бути викладені у письмовому вигляді.
Позивач вважає, що на момент написання заповіту ОСОБА_5 , за станом свого здоров`я, не розуміла наслідків своїх дїй, не могла усвідомлювати значення своїх дій та у неї не було жодних підстав, причини, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому вона вважає, що даний заповіт якщо і був складений, то під впливом обману, помилки або ж в момент його вчинення ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника – ОСОБА_7 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним позивач посилалась на те, що на день складання заповіту ОСОБА_5 , за станом свого здоров`я, не розуміла наслідків своїх дїй, не могла усвідомлювати значення своїх дій та у неї не було жодних підстав, причини, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що заповідач ОСОБА_5 , в момент складення спірного правочину, перебувала у стані, що перешкоджав їй усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а відтак при складанні заповіту додержано вимоги, необхідні для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ч.1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Положеннями ст. 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.
Відповідно до частин першої та другої ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Отже, на заповіт, як односторонній правочин, розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.
Згідно зі ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.
Частиною третьою, п`ятою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Крім того, відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.  Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Частиною першою статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.  Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, або ж факту того, щоправочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.
Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у Постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, провадження № 12-112гс18.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 22.05.2012 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зробила розпорядження, яким заповідала відповідачу ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та відповідачу ОСОБА_3 1/4 частину житлового будинку з усіма господарчими спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний заповіт був підписаний особисто ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Ситнік О.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1-763.
Як на підставу для задоволення позовних вимог про визнання заповіту недійсним позивач посилалась на те, що на день складання заповіту ОСОБА_5 перебувала у стані, що перешкоджав їй усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а відтак при складанні заповіту не додержано вимоги, необхідні для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України. Крім того позивач ввжає, що заповіт якщо і був складений, то він був складений під впливом обману чи помилки.
При цьому, в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , кожен окремо, пояснили що позивач ОСОБА_1 , після смерті свого батька, проживала разом з бабусею та своїми дітьми, доглядала за бабусею та має право на квартиру, так як у неї діти і їм ніде жити. Пояснень щодо стану здоров`я ОСОБА_5 свідки не надали. 
Крім того, в матеріалах справи відсутні будь які медичні документи, відповідно до яких як суд першої, так і суд апеляційної інстанції, міг би встановити, ОСОБА_5 перебувала на обліку в психіатричних медичних закладах, або ж страждала на будь-яке психічне захворювання та відсутні будь-які докази на підтвердження того, що оспорюваний заповіт був складений під впливом обману чи помилки.
На підставі наведеного вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_1 не довела недійсності заповіту, а підстави, викладені позивачем в позовній заяві, не підтверджується належними та допустимими доказами.
Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача про те, що на момент написання заповіту ОСОБА_5 , за станом свого здоров`я, не розуміла наслідків своїх дїй, не могла усвідомлювати значення своїх дій та у неї не було жодних підстав, причини, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому вона вважає, що даний заповіт якщо і був складений то під впливом обману, помилки або ж в момент його вчинення ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними з огляду на те, що відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з вимогами ЦПК України, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем обставин, які б могли свідчити про недійсність заповіту.
Узагальнюючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати оспорюваний позивачем заповіт недійсним, оскільки позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при їх складанні чи посвідченні. 
При цьому колегія суддів в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, дійшла висновку про відсутність правових підстав для призначення по справі судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану заповідача, оскільки дійсно, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до статті 105 ЦПК України, суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Підставою для визнання правочину недійсним, за статтею 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, провадження № 61-7835сво19, виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним, згідно частини першої статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 13 травня 2019 у справі № 372/830/17-ц, провадження № 61-39444св18, у Постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 234/9293/14-ц, провадження № 61-2968св19, у Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц, провадження № 61-43716св18, у Постанові Верховного Суду від 07 серпня 2020 року у справі № 234/15365/17-ц, провадження № 61-259св19 та у Постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 761/10023/13-ц, провадження № 61-9951св18.
Колегією суддів досліджено докази, та з`ясовано що стороною позивача оспорюється заповіт померлої, позивач доводить що спадкодавець ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій, та заповіт не відповідав волі спадкодавця.
Згідно ст.ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає спір в межах заявленого позову на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, поданих як на обґрунтування так і на заперечення проти позову на засадах змагальності.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, які не містять медичних документів, відповідно до яких можливо дійти висновку, що ОСОБА_5 перебувала на обліку в психіатричних медичних закладах, або ж страждала на будь-яке психічне захворювання, проаналізувавши пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які в суді першої інстанції, кожен окремо, пояснили що позивач ОСОБА_1 , після смерті свого батька, проживала разом з бабусею та своїми дітьми, доглядала за бабусею та має право на квартиру, так як у неї діти і їм ніде жити, при цьому пояснень щодо стану здоров`я ОСОБА_5 свідки не надали, дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання позивача про призначення по справі судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану заповідача, оскільки не вбачає достатніх підстав для проведення такої судової експертизи.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що вона неодноразово в судових засіданнях в суді першої інстанції зауважувала, що підпис в заповіті виконаний не ОСОБА_5 та просила провести судову почеркознавчу експертизу, однак суд першої інстанції вказані вимоги позивач проігнорував, при цьому позивач не знала, що клопотання про призначення експертизи мають бути викладені у письмовому вигляді колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що підпис в заповіті виконаний не ОСОБА_5 та вказані обставини не були предметом позовних вимог. У зв`язку з наведеним колегією суддів в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивачу було відмовлено у задоволенні клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи. 
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 22 липня 2021 року. 

Головуючий:

Судді: