ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7210/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Амельохін В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 вересня 2021 року                                                                                           м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді          - Єгорової Н.М.,
суддів           - Сорочка Є.О., Федотова І.В., 
при секретарі          -  Поляновській О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, за участю третіх осіб: Державного підприємства «Національні інформаційні системи», Селянського (фермерського) господарства "Обрій", фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 07.03.2019 №696/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень»
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2021 позов задоволено.
Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 та Міністерство юстиції України подали апеляційні скарги.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким або відмовити у задоволенні позову, або закрити провадження у справі оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Посилається на те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а висновки суду першої інстанції щодо допущення порушень при прийнятті оскаржуваного наказу є безпідставними.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника
Міністерство юстиції України у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі оскільки вважає, що судом першої інстанції порушені правила юрисдикції, так як даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 12.02.2019 до Міністерства юстиції України надійшла скарга ФОП ОСОБА_3 , Селянського (фермерського) господарства "Обрій" від 11.02.2019 з вимогою провести перевірку правомірності та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.03.2018 №№40183279, 40183831, 40187684, 40182808, 40186399, 40185649, 40187193, 40186992, 40178446, 40188653, 40187904, 40178239, 40186808, 40181380, 40182637, 40177286, 40186783, 40177669, 40178995, 40188379, 40188819, 40188357, 40188875, 40188082, 40181606, 40182293, 40187864, 40182092, 40182468, 40187432, 40179163, 40173757, 40174033, 40174594, 40174926, 40175208, 40175814, 40176089, 40176334, 40176723, 40177041, 40180021, 40180960, 40184415, 40184667, 40184873, 40173422, 40178631, 40178831, 40179372, 40180701, 40180816, 40184039, 40184983, 40186360, 40185565, 40186156, 40186593, 40187145, 40187671, 40188115, 40181816, 40171824, прийняті державним реєстратором комунального підприємства Великодимерської селищної ради «Комунальна служба речових прав» Мироненко Ю.Ю.
На засіданні комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України (далі - Комісія) 05.03.2019 скаржниками було подано доповнення до скарги з вимогою також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.03.2018 №40173757, 40171824, прийняті державним реєстратором Мироненко Ю.Ю .
За результатами розгляду скарги Комісією складено висновок від 05.03.2019, відповідно до якого оскаржувані вище рішення прийняті державним реєстратором Мироненко Ю.Ю. з порушенням вимог законодавства та підлягають скасуванню.
На підставі даного висновку Комісії Міністерством юстиції України видано наказ від 07.03.2019 №696/5, яким вирішено:
1. Задовольнити скаргу ФОП ОСОБА_3 , Селянського (фермерського) господарства «Обрій» від 11.02.2019 з доповненнями до неї частково.
2. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.03.2018 №№40183279, 40183831, 40187684, 40182808, 40186399, 40185649, 40187193, 40186992, 40178446, 40188653, 40187904, 40178239, 40186808, 40181380, 40182637, 40177286, 40186783, 40177669, 40178995, 40188379, 40188819, 40188357, 40188875, 40188082, 40181606, 40182293, 40187864, 40182092, 40182468, 40187432, 40179163, 40173757, 40174033, 40174594, 40174926, 40175208, 40175814, 40176089, 40176334, 40176723, 40177041, 40180021, 40180960, 40184415, 40184667, 40184873, 40173422, 40178631, 40178831, 40179372, 40180701, 40180816, 40184039, 40184983, 40186360, 40185565, 40186156, 40186593, 40187145, 40187671, 40188115, 40181816, 40171824 прийняті державним реєстратором комунального підприємства Великодимерської селищної ради «Комунальна служба речових прав» Мироненко Ю.Ю.
3. Тимчасово заблокувати доступ державному реєстратору комунального підприємства Великодимерської селищної ради «Комунальна служба речових прав» Мироненко Ю.Ю. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 1 (один) рік. 
4. Виконання пункту 2 наказу покласти на Департамент державної реєстрації та нотаріату. 
5. Виконання пункту 3 наказу покласти на ДП «Національні інформаційні системи».
Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що між позивачем та відповідачем (суб`єктом владних повноважень) є публічно-правовий спір, що підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Також суд вказав, що відповідач мав відмовити у задоволенні скарги, оскільки вона подана з порушенням строку, особами без повноважень та у зв`язку із тим, що право набуто на підставі судового рішення, але відповідач не виконав свій обов`язок та розглянув скаргу, чим порушив вимоги Закону.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо юрисдикції даного спору.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС публічно-правовий спір - спір, у якому:
- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 28.05.2021 по справі №120/6471/20-а.
З матеріалів справи вбачається, що виникнення спірних правовідносин у цій справі обумовлено прийняттям Міністерством юстиції України наказу від 07.03.2019 №696/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» за результатами розгляду скарги ФОП ОСОБА_3 та Селянського (фермерського) господарства "Обрій" від 11.02.2019.
При цьому, порушення своїх прав та підставою для звернення до суду із даним позовом, позивач обґрунтував не суттю прийнятого рішення чи порушенням його майнового права, а недотриманням відповідачем процедури прийняття та розгляду скарги. Зокрема, позивач посилався на те, що строк подання скарги було пропущено, на її розгляд позивача виклкано не було, а скаргу розглянуто не зважаючи на наявність наявність судових спорів та відсутність повноважень осіб, які подали таку скаргу.
Відтак, суттю даного спору та питаннями, які потребують надання судової відповіді у даній справі є суто публічні, владно-управлінські функції відповідача, вчинені ним під час розгляду скарги на реєстраційні дії. Жодні питання приватно-правового, майнового характеру у даній справі не зачіпаються та не підлягають вирішенню судом. Предметом доказування у цій справі є виключно дотримання відповідачем процедури прийняття оскаржуваного наказу, правомірність чого з огляду на принципи адміністративного судочинства покладається на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, у відносинах з яким позивач займає нерівне становище. Застосування до даного спору диспозитивності цивільного/господарського судочинства спричинить ситуацію, у якій у питаннях реалізації публічних, владно-управлінських функцій відповідача у процедурі розгляду скарг, позивач матиме доводити свою позицію нарівні з відповідачем, який у спірних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень.
Колегія суддів зазначає, якщо суб`єкт владних повноважень порушує права чи законні інтереси, зокрема, фізичної особи, що спричиняє спір саме у сфері публічно-правових відносин, така особа вправі звернутися до суду адміністративної юрисдикції й очікувати судового захисту від цього суду, оскільки саме цей суд є тим судом, юрисдикція якого поширюється на справи в публічно-правових спорах юридичної особи із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішення, дій чи бездіяльності.
Посилання скаржників на постанови Верховного Суду, зокрема у справах №№813/1362/16, 825/642/18, 803/1589/17, 820/3703/17, 826/11360/18, 480174/19 та ін., колегія суддів вважає недоречними, оскільки у цих справах було встановлено пов`язаність спору із порушенням майнових (цивільних) прав позивачів, а у відносинах, які є предметом дослідження у даному спорі, такі порушення не мають місце.
З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що даний спір є публічно-правовим, а тому підлягає вирішенню саме в порядку адміністративного судочинства.
Щодо суті спору.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV).
За змістом пунктів 1, 9 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру.
Згідно частини першої статті 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.
За результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (частина перша статті 26 Закону № 1952-IV).
Відповідно до частин першої, пункту 1 частини другої статті 37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Міністерство юстиції України розглядає скарги: на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої, частини восьмої статті 37 Закону № 1952-IV за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про: 1) відмову у задоволенні скарги; 2) задоволення (повне чи часткове) скарги <…>.
Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо: <…> 3) наявна інформація про судове рішення або ухвалу про відмову позивача від позову з того самого предмета спору, про визнання позову відповідачем або затвердження мирової угоди сторін; 4) наявна інформація про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав; <…> 7) скарга подана особою, яка не має на це повноважень; 8) закінчився встановлений законом строк подачі скарги; 9) розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції органу <…>.
Відтак, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав може бути оскаржене до Міністерства юстиції України у встановленому законом порядку. За результатами розгляду відповідної скарги Міністерство юстиції України приймає рішення про задоволення (повне або часткове) чи про відмову у її задоволенні. При цьому, окремі підстави для відмови у задоволенні скарги чітко окреслені чинним законодавством.
Як зазначалося, суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення дійшов висновку про те, що розглянута відповідачем скарга подана з порушенням строку, особами без повноважень та у зв`язку із тим, що право набуто на підставі судового рішення, а тому в силу прямих приписів Закону № 1952-IV відповідач мав відмовити у її задоволенні.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на помилковість висновків суду першої інстанції щодо прийняття спірних рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі рішення суду.
Відповідно до пункту 9 частини першої, пункту 1 частини другої статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.
Відтак, норми чинного законодавства передбачають можливість державної реєстрації прав та їх обтяжень на підставі рішення суду.
У свою чергу, згадані вище положення пункту 1 частини другої статті 37 Закону № 1952-IV виключають компетенцію Міністерства юстиції України на здійснення розгляду скарг на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у разі, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір. З цих підстав, положення частини восьмої статті 37 Закону № 1952-IV (пункти 3, 4) визначають обов`язок Міністерства юстиції України відмовити у задоволенні такої скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, та як вірно встановлено судом першої інстанції, рішення державного реєстратора, на які було подано спірну скаргу, прийняті на підставі рішення Миронівського районного суду Київської області від 26.01.2017 у справі №371/1158/16-ц. Наведене підтверджується наявною в матеріалах справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна.
Доводи позивача щодо стягнення згаданим рішенням коштів та наявності виконавчого провадження з його виконання наведено висновку не спростовують.
Відтак, правильними є мотиви суду першої інстанції про порушення відповідачем пункту 1 частини другої статті 37 Закону № 1952-IV при прийнятті оскаржуваного наказу.
Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на помилковість висновків суду першої інстанції щодо подання спірної скарги на рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень особами, які не мали відповідних повноважень.
Так, відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону № 1952-IV скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено <…>.
До скарги додаються засвідчені в установленому порядку копії документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника у результаті прийняття рішення державним реєстратором (за наявності), а також якщо скарга подається представником скаржника - довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження такого представника, або копія такого документа, засвідчена в установленому порядку.
Скарга на рішення про державну реєстрацію прав розглядається в порядку, визначеному цим Законом, виключно за умови, що вона подана особою, яка може підтвердити факт порушення її прав у результаті прийняття такого рішення.
Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що оскаржити рішення про державну реєстрацію прав може виключно особа, права якої порушено, що підтверджено відповідними документами. При цьому, факт такого порушення має бути не ілюзорним, а об`єктивно існуючим, та зачіпати чітко визначені права скаржника.
Так, в обґрунтування порушення рішеннями про державну реєстрацією права власності спірних земельних ділянок, ФОП ОСОБА_3 та Селянське (фермерське) господарство «Обрій» вказали, що вони є орендарями цих земельних ділянок за договорами, що укладені з ОСОБА_1 , а реєстрація права власності на ці ділянки за іншою особою здійснена незаконно. Відтак, скаржники порушення своїх прав вбачають у незаконній реєстрації права власності земельних ділянок, при тому, що вони є орендарями цих земельних ділянок. 
Колегія суддів наголошує на тому, що з наведеного твердження скаржників не випливає жодних висновків про порушення їх прав. Ні скарга, ні матеріали справи не містять доказів того, що оскаржуваними ними рішеннями про державну реєстрацію прав були порушені їх права, при тому, що положення чинного законодавства передбачають перехід прав та обов`язків орендаря (наймодавця) до нового власника (стаття 770 Цивільного кодексу України).
Відтак, фактично, оскаржуючи рішення про державну реєстрацію прав ФОП ОСОБА_3 та Селянське (фермерське) господарство «Обрій» звернулися за захистом прав ОСОБА_1 , про що вірно вказав суд першої інстанції. Однак, матеріалами справи не підтверджується, що ФОП ОСОБА_3 та Селянське (фермерське) господарство «Обрій» мали повноваження на представлення інтересів ОСОБА_1 .
За таких обставин, суд апеляційної інстанції підтримує висновок суду першої інстанції про те, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не встановив порушень прав скаржників та/або їх повноважень діяти від імені ОСОБА_1 , а тому скарга подана особами, які не мають на це повноважень.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також звертає увагу на дотримання особами, які подали скаргу на рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, встановлених строків.
Згідно частини третьої статті 37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 60 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.
Беручи до уваги, що, як встановлено вище, скаргу фактично подано з підстав порушення та для захисту прав ОСОБА_1 , то встановлення моменту, з якого останній дізнався про порушення своїх прав є необхідним для забезпечення дотримання згаданих вимог частини третьої статті 37 Закону № 1952-IV щодо строку подання скарги.
Однак, як встановив суд першої інстанції, скарга не містить відомостей про те, коли про порушення своїх прав зазначеними вище рішеннями від 16.03.2018 дізнався ОСОБА_1 . У свою чергу закінчення встановлених законів строків подачі скарги в силу вимог пункту 8 частини восьмої статті 37 Закону № 1952-IV є підставою для відмови у задоволенні скарги.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів дійшла висновку про допущення відповідачем під час розгляду скарги ФОП ОСОБА_3 та Селянського (фермерського) господарства «Обрій» істотних порушень, які суттєво вплинули на прийняту за результатами такого розгляду рішення, що є предметом оскарження у даній справі.
Відтак, оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України, прийнято не у спосіб передбачений Конституцією та законами України, з порушенням критеріїв, визначених у статті 2 КАС.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя          Н.М. Єгорова

Судді          Є.О. Сорочко

                                                                                                І.В. Федотов