КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

    Апеляційне провадження                                                                   Доповідач - Кулікова С.В.
   №  22-ц/824/9315/2021

                                                  П О С Т А Н О В А
 
                                 І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                              Справа № 758/2555/21
 
22 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді   - Кулікової С.В.
суддів                          - Мельника Я.С.
                                     - Сліпченка О.І.
при секретарі              - Климчук Т.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Бубенок Віктора Григоровича  на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 02 березня 2021 року, про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Петрова Д.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-
 
в с т а н о в и в:
 
У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просила стягнути  з відповідача на її користь 4 748 195, 30 грн., що включає основне зобовязання у сумі 4 121 485,00 грн., проценти річних у сумі 189 324,80 грн., інфляційні втрати у сумі 210 195,70 грн. та пеню у сумі 227 189,80 грн.
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 01 серпня 2019 року ОСОБА_3 надав у безпроценту позику ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 787 500,00 грн., що на момент укладення договору позики становило 150 000,00 доларів США, що підтверджується договором позики від 01.08.2019 року. Відповідно до договору позики, позичальник зобов`язався  розрахуватися з позикодавцем до 31.08.2020 року. 
Вказувала на те, що 02  лютого 2021 року право вимоги за договором позики було відступлено їй, про що було письмово повідомлено відповідача.
Посилаючись на те, що відповідач не виконав свого зобов`язання щодо повернення позики у строки встановлені договором, позивач просила позов задовольнити.
Також у лютому 2021 року ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, та заборони вчиняти дії, спрямовані на відчуження цього майна, а саме: 1/3 комплексу нежитлових будівель, розташованих за адресою АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером 7422089300:74:103:0003, що належить на праві власності ОСОБА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер 7422089300:74:103:0002, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: Чернігівська обл., Козелецький р., с/рада. Сираївська, що належить на праві власності ОСОБА_1 ; квартиру загальною площею 60,2 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ; вантажний автомобіль «FORD TRANSIT», фургон-рефрижератор, 2015 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ; вантажний автомобіль «MERCEDES-BENZ», фургон малотонажний-b, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ; легковий автомобіль «MITSUBISHI PAJERO», універсал - b, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .
Заяву про забезпечення позову обгрунтовувала тим, що сукупна вартість майна, яке належить відповідачу і на яке може бути звернено стягнення, є значно меншим за ціну позову, тому враховуючи значний розмір заявлених позоних вимог, повне невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, беручи до уваги, що відповідач може здійснити відчуження майна, що унеможливить виконання рішення суду, у разі задоволення позову, вважала за необхідне просити суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно та транспортні засоби, що належать відповідачу, та заборонити вчиняти дії, спрямовані на відчуження цього майна.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 02 березня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.
Накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме на: 1/3 комплексу нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером 7422089300:74:103:0003; земельну ділянку, кадастровий номер 7422089300:74:103:0002, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: Чернігівська область, Козелецький район, с/рада Сираївська; квартиру загальною площею 60.2 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Бубенок В.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 02 березня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою з підстав порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що в заяві про забезпечення позову взагалі не вказано предмет позову та необгрунтовано необхідності забезпечення позову. Вказував на те, що оскаржуваною ухвалою порушено гарантоване Конституцією України право приватної власності на майно, у тому числі на квартиру, як єдине житло відповідача. Посилався на те, що суд першої інстанції не перевірив та не з'ясував наявність спору між сторонами.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просила судове рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою. Зазначала, що у заяві про забезпечення позову чітко зазначено, що предметом позову є стягнення заборгованості за договором позики від 01 серпня 2019 року, а необхідність вжиття забезпечувальних заходів обґрунтована значним розміром заявлених позовних вимог, повним невиконанням позичальником своїх зобов`язань за договором позики та неможливістю виконати судове рішення у разі задоволення позову, якщо позичальник здійснить відчуження майна. Вказувала на те, що накладення арешту не позбавляє відповідача права власності на майно, не обмежує його право володіння та користування майном, і є тимчасовим обмеженням тільки одного речового права, а саме права відчужувати майно. 
 
В судовому засідання представник відповідача ОСОБА_1 - Бубенок В.Г. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. 
Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити ухвалу суду без змін.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи,  перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, накладаючи арешт на 1/3 частину комплексу нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером 7422089300:74:103:0003; земельну ділянку, кадастровий номер 7422089300:74:103:0002, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: Чернігівська область, Козелецький район, с/рада Сираївська; квартиру загальною площею 60.2 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, відповідно до вимог  ст. 149 ЦПК України,  суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову  мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 ст. 150 ЦПК України)/  
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Таким чином, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просила стягнути  з відповідача на її користь 4 748 195,30 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 серпня 2019 року ОСОБА_3 надав у безпроцентну позику відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 787 500,00 грн., що на момент укладення договору позики становитло 150 000,00 доларів США, що підтверджується договором позики від 01.08.2019 року. Строк повернення позики у договорі встановлено до 31.08.2020 року. 02  лютого 2021 року право вимоги за договором позики було відступлено позивачу, про що було письмово повідомлено відповідача. Відповідач не виконав свого зобов`язання щодо повернення позики у строки встановлені договором.
Одночасно з позовною заявою до суду було подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просила, зокрема, накласти арешт на майно, яке належить відповідачу на праві приватної власності. Заява про забезпечення позову мотивована тим, що сукупна вартість майна, яке належить відповідачу і на яке може бути звернуто стягнення, є значно меншим за ціну позову, тому враховуючи значний розмір заявлених позовних вимог, накладення арешту на майно є реальним способом забезпечення виконання судового рішення і захисту прав та інтересів позивача у даній справі. 
Оскільки предметом позову є стягнення заборгованості у розмірі 4 748 195, 30 грн., що є значним розміром боргу, встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що зазначений спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачу на праві власності, з урахуванням наданих позивачем доказів належності майна відповідачу на праві власності.
Доводи апеляційної скарги про те, що в заяві про забезпечення позову взагалі не вказано предмет позову та необгрунтовано необхідності забезпечення позову, не відповідають дійсності, враховуючи, що у заяві зазначено і предмет позову (стягнення заборгованості за договором позики) і необхідність забезпечення позову (сукупна вартість майна, яке належить відповідачу і на яке може бути звернено стягнення, є значно меншим за ціну позову, тому враховуючи значний розмір заявлених позовних вимог, повне невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, беручи до уваги, що відповідач може здійснити відчуження майна, що унеможливить виконання рішення суду, у разі задоволення позову).
Доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту на майно фактично є обмеженням права власності, яке закріплене Конституцією України, колегія суддів відхиляє, оскільки забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Таким чином, саме у зв`язку із наявністю підстав вважати, що відповідач має можливості відчужити майно, яке належить йому на праві власності, та враховуючу ціну позову, судом і задоволено заяву про забезпечення позову в частині накладення арешту на певне майно.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив та не з`ясував наявність спору між сторонами, оскільки такі доводи зводяться до не перевірки судом першої інстанції обгрнутованості позову, тоді як судом питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства, підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бубенок Віктора Григоровича залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 02 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 23 липня 2021 року.

          Головуючий:                                          Судді