ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року	Львів	Справа № 140/1301/21 пров. № А/857/9919/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року, ухвалене суддею Мачульським В.В. у м. Луцьку Волинської області у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі №140/1301/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення грошового забезпечення,-

                                                     ВСТАНОВИВ:

03 лютого 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача - Головного управління Національної поліції у Волинській області, у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.56) просив визнати протиправним та скасувати наказ від 17.02.2021 №49 о/с в частині припинення виплати грошового забезпечення за період з 01.01.2021 по 31.01.2021; стягнути несплачене середнє грошове забезпечення за січень 2021 року в розмірі 15892,46 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. При цьому позивач рішення суду в частині присудження виплати грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць просить допустити до негайного виконання. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення вимог частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідач протиправно не виплатив позивачу грошове забезпечення за січень 2021 року. При цьому, позивач самостійно обчислив суму грошового забезпечення – 15982,46 грн за січень 2021 року, яку, на його думку, відповідач зобов`язаний виплатити як гарантію, передбачену частиною 3 статті 119 КЗпП України.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Волинській області від 17 лютого 2021 року №490 о/с «По особовому складу» в частині припинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 січня 2021 року по 31 січня 2021 року.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Волинській області (на користь ОСОБА_1 несплачене грошове забезпечення за період з 01 січня 2021 року по 31 січня 2021 року у розмірі 15 214,49 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, сторони оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на те, що судом не враховано положення пункту 8 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС № 260 від 06 квітня 2016 року, яким передбачено, що за час відсутності поліцейського на службі без поважних причин грошове забезпечення не виплачується.
Підставою припинення виплати грошового забезпечення поліцейському є наказ керівника (начальника) органу поліції, у якому вказується, за який період припиняється виплата грошового забезпечення. У зв`язку із надходженням до ГУНП у Волинській області актів про невихід на службу в Нововолинське відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції позивача за період з 01 січня 2021 року по 31 січня 2021 року  ГУ НП у Волинській області було видано наказ від 17.02.2021 №49 о/с про припинення позивачу виплати грошового забезпечення у зв`язку з відсутністю на службі без поважних причин.
Також вказує, що положення ст. 119 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини сторін. 
Вважає, що ГУ НП у Волинській області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і ніяким чином не порушувало прав та інтересів позивача.
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи позивача зводяться до незгоди з розміром розрахованого судом середньомісячного грошового забезпечення, що є меншим самостійно розрахованого позивачем з врахуванням надбавки за вислугу років.
Крім того, не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування положень статті 371 КАС України щодо негайного виконання рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць. 
Позивач просить змінити рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.
Позивач та відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційні скарги протилежної сторони не скористалися, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 в період з 16.04.2018 по 22.03.2019 проходив службу в Нововолинському ВП Володимир-Волинського ВП ГУ НП у Волинській області на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції.
Судом також встановлено, що позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_1 від 04.02.2020 (а.с.16).
22.03.2019 позивач був прийнятий на військову службу за контрактом у військову частину НОМЕР_2 на посаду головного сержанта - командира відділення зенітного ракетного взводу зенітної ракетної батареї зенітного ракетного дивізіону, контракт укладено на 3 роки (а.с.9-12).
23.04.2019 наказом ГУ НП у Волинській області №116 о/с позивача було звільнено зі служби за пунктом 6 частини першої  статті 77 Закону України  “Про Національну поліцію” у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Вказані фактичні обставини встановлені рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 у справі №140/123/20 за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020, та в силу приписів частини четвертої статті 78 КАС України не доказуються при розгляді цієї справи.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2020, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020, у справі №140/123/20 позов задоволено частково, визнано протиправними та скасовано накази від 18.04.2019 №476/в “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ”, від 23.04.2019 №116 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої  статті 77 Закону України  “Про Національну поліцію”, поновлено                    ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУ НП у Волинській області з 24.04.2019, стягнуто з ГУ НП у Волинській області в користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 160 979,12 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплати грошового забезпечення у межах стягнення за один місяць у сумі 14 723,70 грн допущено до негайного виконання, визнано протиправною бездіяльність ГУНП у Волинській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13.05.2002 по 01.07.2010 у податковій міліції, зобов`язано ГУ НП у Волинській області зарахувати до стажу служби в поліції ОСОБА_1 наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13.05.2002 по 01.07.2010 у податковій міліції та провести перерахунок і виплату грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років) за час служби в органах поліції ОСОБА_1 з урахуванням вислуги років з 13.05.2002 по 01.07.2010 у податковій міліції, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідно до наказу ГУ НП у Волинській області від 28.02.2020 №83 о/с “По особовому складу”, виданого на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 у справі №140/123/20, поновлено ОСОБА_1 , старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУН П у Волинській області, з 24.04.2019 (а.с.14).
Листом від 20.03.2020 №340/04/29-2020 ГУ НП у Волинській області повідомило позивача про виконання рішення суду від 14.02.2020 у справі №140/123/20 в частині, що стосується негайного виконання, та про те, що в подальшому нарахування та виплата грошового забезпечення буде здійснюватися у порядку, визначеному наказом МВС України від 06.04.2016 №260 “Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання” (далі – Порядок №260) (а.с.13).
Судом встановлено, що ГУ НП у Волинській області не було нараховано та виплачено позивачу середнє грошове забезпечення за січень 2021 року, як гарантію, передбачену частиною третьою статті 119 КЗпП.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, наказом ГУ НП у Волинській області від 17.02.2021 № 49 о/с «По особовому складу» капітану поліції ОСОБА_1 , старшому дільничному офіцеру поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУ НП у Волинській області, на підставі актів про невихід на роботу за період з 01.01.2021 по 31.01.2021 (а.с.28-47) припинено виплату грошового забезпечення у зв`язку із відсутністю на службі без поважних причин з 01 січня 2021 року по 31 січня  2021 року, наказано провести перерахунки грошового забезпечення.
Позивач, не погоджуючись із вказаним наказом та діями відповідача щодо невиплати грошового забезпечення за січень 2021 року звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався тим, що на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року та статтею 119 КЗпП України (зокрема, щодо збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював), тому відповідач протиправно прийняв оскаржуваний наказ щодо припинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю на службі без поважних причин в період з 01 січня 2021 року по 31 січня 2021 року. 

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 Закону України «Про Національну поліцію» за поліцейськими зберігаються всі права, визначені для громадян України Конституцією та законами України, крім обмежень, встановлених цим та іншими законами України.
Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із пунктом 4 частини десятої статті 62 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.
Відповідно до частин першої, другої статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Наказом МВС України від 06.04.2016  № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, затверджено Порядок та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.
Відповідно до п.8 розділу 1 вказаного Порядку, затвердженого за час відсутності поліцейського на службі без поважних причин грошове забезпечення не виплачується.
Так, судом першої інстанції встановлено, що відсутність позивача на службі в органах національної поліції зумовлена прийняття позивача 22 березня 2019 року на військову службу за контрактом у військову частину № НОМЕР_2 на посаду головного сержанта - командира відділення зенітного ракетного взводу ракетної батареї зенітного ракетного дивізіону на підставі контракту, укладеного між ним та військовою частиною № НОМЕР_2 строком на 3 (три) року.
Відтак, причини відсутності позивача на службі в органах національної поліції є поважними.
Судом слушно враховано, що норми спеціального законодавства, а саме - Закону України «Про Національну поліцію» та Порядок №260 не регулюють питання виплати грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу за контрактом у період кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми КЗпП України.
В силу приписів ч. 6 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону). За змістом вимог п. 4 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Положеннями ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», які є спеціальними нормами права, не врегульовано питання звільнення зі служби в поліції внаслідок призову або вступу на військову службу, а тому до даних правовідносин слід застосовувати норми загального закону, а саме, п. 3 ч. 1 ст.36 Кодексу законів про працю України (надалі – КЗпП України), відповідно до якого підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.
В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 119 КЗпП України встановлено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених, зокрема, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цього закону.
Так, згідно з нормами ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, зокрема, прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, частиною третьою статті 119 КЗпП.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП за працівниками, зокрема, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток в установі незалежно від підпорядкування та форми власності. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Аналіз наведених норм зумовлює висновок, що чинне законодавство пов`язує виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, з дією особливого періоду. Разом з цим, встановлені нормами ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантії поширюються на всіх осіб прийнятих на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду незалежно від попереднього місця роботи.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
У постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 812/452/17 викладено правову позицію, відповідно до якої поширення гарантій, передбачених частиною третьою статті 119 КЗпП України щодо збереження місця роботи, не ставиться у залежність від виду контракту, а тільки умови, що такі гарантії надаються особі під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, що відповідно до ч. 5 ст.242 КАС при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин підлягає врахуванню судами. 
Таким чином, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу. Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких збереглося місце роботи такої особи.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 814/1905/17.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом в умовах кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, тобто, під час дії особливого періоду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на позивача поширюються гарантії, передбачені Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року та статтею 119 КЗпП України, зокрема, щодо збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював.
Відтак, суд першої інстанції, з урахуванням ч.2 ст.9 КАС України правомірно задовольнив позов в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції у Волинській області від 17.02.2021 №49 о/с щодо припинення виплати позивачу грошового забезпечення та визнав протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за січень 2021 року.
Щодо вимог апеляційної скарги позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за січень 2021 року в розмірі 15892,46 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Обґрунтовуючи заявлену до стягнення суму - 15892,46 грн, позивач використав лист ГУ НП у Волинській області від 21.01.2020 №111/29/01-2020, в якому зазначено розмір та складові нарахованого позивачу грошового забезпечення за січень - лютий 2019 році, а також здійснив самостійно перерахунок розміру надбавки за стаж служби в поліції.
Судом встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 у справі №140/123/20, яке набрало законної сили 15.09.2020, зокрема, визнано протиправною  бездіяльність ГУ НП у Волинській області щодо не зарахування   ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13.05.2002 по 01.07.2010 у податковій міліції, зобов`язано ГУ НП у Волинській області зарахувати до стажу служби в поліції ОСОБА_1 наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13.05.2002 по 01.07.2010 у податковій міліції та провести перерахунок і виплату грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років) за час служби в органах поліції ОСОБА_1 з урахуванням вислуги років з 13.05.2002 по 01.07.2010 у податковій міліції.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту проведення відповідачем перерахунку грошового забезпечення в частині надбавки за вислугу років за час служби в органах поліції з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції.
В матеріалах справи також відсутній належний документ (довідка тощо), в якому було б зазначено про суми середнього заробітку позивача за останні два місяці перед укладенням контракту про проходження військової служби, про його середньоденне грошове забезпечення, з урахуванням проведеного на виконання зазначеного рішення суду перерахунку грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років).
Суд першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку позивача правомірно керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 та виходячи із фактичних виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата та обґрунтовано вказав на необхідності стягнення на користь ОСОБА_1 з відповідача несплаченого грошового забезпечення за січень 2021 року у розмірі 15214,49 грн (490,79 грн (середньоденне грошове забезпечення) * 31 (кількість робочих днів у січні)) без урахування сум обов`язкових до сплати податків та внесків.
Водночас  зі змісту листа від 18.02.2021 № 214/29/01-2021 слідує, що позивачу у січні 2021 було нараховане грошове забезпечення у розмірі 6 910,49 грн, однак відповідно до наказу ГУ НП у Волинській області від 11.01.2021 № 10 о/с у січні було проведено перерахунок грошового забезпечення за грудень 2020 та утримано у січні 2021. Тобто, за січень 2021 грошове забезпечення позивачу не виплачено, тобто отримані у січні 2021  позивачем платежі не підлягають врахуванню при виплаті відповідачем за рішенням суду гршового забезпечення за січень 2021 року.
Разом з тим, покликання позивача на необхідність застосування судом норм ст.371 КАС України суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Оскільки позивач ОСОБА_1 у спірний період проходив військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_2 та отримував грошове забезпечення військовослужбовця, а спір у цій справі виник не щодо стягнення власне грошового забезпечення, яке виплачується за службу в поліції, а щодо збереження та виплати середнього грошового забезпечення, яке зберігається за позивачем відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для звернення рішення суду до негайного виконання, як про це просить позивач у позовній заяві.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи скаржників на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановленні статтею 309 КАС України.

Крім того, колегія суддів зауважує, що у рішенні судом першої інстанції помилково вказано номер наказу, скасування якого є предметом розгляду у межах спірних правовідносин, «№490 о/с» замість вірного «№49 о/с», чим допущено описку, що може бути виправлена в порядку, визначеномустаттею 253 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі №140/1301/21 – без змін.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	З. М. Матковська