КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 754/17960/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7188/2021
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
01 липня 2021 року                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,
за участю секретаря судового засідання Лащевської Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ярчук Наталії Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 травня 2019 року у складі судді Галагана В.І.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів,- 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_1 , просить зменшити розмір аліментів, що стягуються на користь відповідачки на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлений рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.05.2012 року до 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку.
 
Позов обґрунтований тим, що 19.02.2015 року шлюб розірвано між сторонами.
 
23.05.2012 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. 
 
18 липня 2015 року позивач зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 , від якого мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнану дитиною - інвалідом, при цьому дружина позивача не працює, оскільки здійснює догляд за дитиною інвалідом, яка також перебуває на утриманні позивача, тому він позбавлений можливості сплачувати аліменти у розмірі, встановленому рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.05.2012 року.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 травня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.
 
В апеляційній скарзі адвокат Ярчук Н.В. в інтересах ОСОБА_1 посилаючи на порушення права на справедливий судовий розгляд, просила скасувати рішення суду першої інстанції.
 
В обґрунтування апеляційної скарги, зазначено, що скаржниці взагалі не знала про існування судового процесу та не була повідомлена про календарну дату проведення вказаного судового засідання, а в матеріалах справи відсутні будь які зворотні повідомлення про те, що відповідачка сповіщена належним чином та не з`явилася до суду, проте це не стало перешкодою для суду ухвалити рішення.
 
Також  вказано, що у справі міститься інформація про розміщення оголошення на сайті судової влади про виклик в судове засідання, проте слід зауважити, що виклик до суду сторони судового пронесу через сайт судової влади здійснюється лише у випадку коли місце проживання останнього невідоме.
 
Крім того, вказано, що  судової повістки з моменту відкриття провадження по справі не було отримано за місцем проживання відповідачки, чим було порушено її конституційне право на участь у судовому розгляді. 
 
Таким чином, відповідачка була позбавлена можливості надати суду докази та навести свої заперечення проти позовної заяви ОСОБА_2 , чим в результаті було порушено її право на справедливий судовий розгляд.
 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Вислухавши пояснення адвоката Ярчук Н.В. в інтересах ОСОБА_1 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з таких підстав.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1, частини 2 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою представник ОСОБА_1 як на підставу скасування рішення суду першої інстанції посилалася на те, що її довірителя не було повідомлено про розгляд вказаної справи.
 
Згідно зі статтею 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
 
Порядок виклику та вручення судових повісток визначено статтями 128, 130 ЦПК України.
Частиною 2 статті 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
 
Згідно з частиною 5 вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
 
Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
 
Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу.
 
Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
 
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
 
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
 
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі №296/9824/19 (провадження №61-13685св20).
Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідачка не була належним чином повідомлена судом першої інстанції про розгляд справи. Матеріали справи не містять доказів про отримання нею повісток.
 
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушенням вимог статей 128, 130 ЦПК України.
 
Таким чином, суд першої інстанції порушив право відповідача знати про час і місце судового засідання, що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
На підставі викладеного, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 травня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.05.2012 року стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку (а.с. 6).
 
Також убачається, що позивач зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 , від  якого мають спільну малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 7), визнану дитиною - інвалідом (а.с. 9).
 
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину - найважливіший обов`язок матері і батька.
 
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
У §54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, №250, ст. 35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
 
Згідно із частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
 
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
 
Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
 
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:  стан здоров`я та матеріальне становище дитини;  стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;  наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;  наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;  доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;  інші обставини, що мають істотне значення.  Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.  Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.  Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.  Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
 
Згідно статті 183 СК України, встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.  Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.  Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.  Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
 
Статтею 192 СК України встановлено, що  розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
 
За змістом даної норми зміна розміру аліментів у бік зменшення можлива у випадку зміни матеріального стану платника, в результаті якого у нього погіршився матеріальний стан, або ж зміни сімейного стану платника, в результаті чого у нього з`явилися нові утриманці.
 
Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін.
 
Частинами 1-3 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
З огляду доведення зміни сімейного стану платника аліментів ( народження дитини) , в результаті чого у нього з`явилися нові утриманці, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо наявності підстав для зменшення визначеного рішення Деснянським районним судом м. Києва від 22.05.2012 року розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак уважає необґрунтованим зменшення аліментів з 1/3 до 1/6 частини з усіх видів  заробітку (доходу)  щомісячно.
 
Зобов`язуючи матеріально забезпечувати неповнолітніх дітей, закон враховує і інтереси батьків, зокрема, їх матеріальний стан.
 
З урахуванням сутності принципу змагальності, CК України, саме позивач як особа, яка стверджує, що не має спроможності утримувати дитину та просить зменшити аліменти до 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно повинен довести обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.
 
Однак, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, позивач не надав суду відомостей щодо розміру своєї заробітної плати та інших доходів , які б дозволяли суду достовірно встановити, що його матеріальний стан після народження другої дитини погіршився.
 
Тому колегія суддів вважає розумним та справедливим в даному випадку буде зменшення розміру раніше призначених судом аліментів до 1/4 частини з усіх доходів позивача.
 
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження та дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. 
 
Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню   з ухваленням по справі нового судового рішення, яким зменшити раніше визначені судом аліменти на утримання дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/3 на 1/4 частини з усіх видів  заробітку ( доходу)  позивача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Ярчук Наталії Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 травня 2019 року скасувати.
 
Постановити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.
 
Зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/3 до 1/4 частини від усіх його видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                               
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 07 липня 2021року.

Суддя-доповідач: 

Судді: