ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/2256/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  01 вересня 2021 року                                                                       м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Василенка Я.М.,
за участі секретаря судового засідання                                        Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Зара Україна» до Офісу великих платників податків Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

  В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Зара Україна» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України (Офіс великих платників податків Державної податкової служби України), у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28.12.2018 № 0007914402 та № 0007904402.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 р. адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 28.12.2018 № 0007914402 та     № 0007904402 про нарахування штрафних санкцій Товариству з обмеженою відповідальністю «Зара Україна».
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.07.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.09.2021.
У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.
Представники позивача у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Судом, з урахуванням змісту клопотання апелянта, вирішено замінити Офіс великих платників податків ДПС (ЄДРПОУ 43141471) на Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків (ЄДРПОУ 44082145)
Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОВВП ДПС 14.12.2018 складено акт № 4137/28-10-44-02/35534116 про результати камеральної перевірки показників податкової звітності та додатків до неї (уточнююча декларація з податку на прибуток підприємства) ТОВ «Зара Україна» за звітний період 2016 року.
Також, ОВВП ДПС 14.12.2018 складено акт № 4136/28-10-44-02/35534116 про результати камеральної перевірки показників податкової звітності та додатків до неї (уточнююча декларація з податку на прибуток підприємства) ТОВ «Зара Україна» за звітний період І квартал 2018 року.
28.12.2018 відповідачем видано оскаржувані податкові повідомлення-рішення про накладення на ТОВ «Зара Україна» штрафних санкції у розмірі 213016,00 грн. та 622349,00 грн. відповідно.
За твердженнями позивача, на момент подання податкових декларацій, вже було сплачено відповідну суму податку на прибуток з доходів нерезидентів, про що надано до матеріалів справи копії платіжних доручень, тому, не відображення вказаної суми в податковій декларації є звичайною помилкою, яка не призвела до недоплати податкових зобов`язань, та, як наслідок, до виникнення обов`язку сплатити недоплату та штраф у розмірі 3%.
Оскільки позивач самостійно виявив факт заниження податкового зобов`язання минулих податкових періодів, то в порядку вимог пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України, подав уточнюючі розрахунки до декларацій з податку на прибуток за звітний період 2016 року та за І квартал 2018 року, в яких відобразив суми з податку на прибуток, сплачених з доходів, нарахованих на користь нерезидентів, у зв`язку з чим, належним чином виконав вимоги пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України.
Вказані декларації були доставлені до контролюючого органу та прийняті ним.
Окрім того, позивач зазначив, що такі обставини унеможливлюють застосування штрафу на підставі пункту 120.2 статті 120 Податкового кодексу України, оскільки помилка не призвела до недоплати податкових зобов`язань, що виключає склад податкового правопорушення у розумінні статті 109 Податкового зобов`язання.
Натомість, податковий орган наполягає на зворотному, зазначаючи, що ТОВ «Зара Україна» подано уточнюючі податкові декларації з податку на прибуток у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок, згідно яких задекларовано збільшення податкового зобов`язання у сумі 16707296,00 грн., при цьому, товариством не було нараховано штрафні санкції у розмірі 3% від суми збільшення податкового зобов`язання, чим порушено абз. 3 пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України.
Вважаючи прийняті податковим органом податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, ТОВ «Зара Україна» звернулось до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивачем на момент подання податкової декларації вже було сплачено відповідну суму податку на прибуток з доходів нерезидентів, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, а тому, не відображення вказаної суми в податковій декларації є помилкою, яка не призвела до недоплати податкових зобов`язань, та, як наслідок, до виникнення обов`язку сплатити суму недоплати та штрафу 3%. Приписи п. 120.2 ст. 120 ПК України, унеможливлюють застосування штрафу до позивача, адже, за даних обставин, відсутній склад податкового правопорушення.
Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, адже при вирішенні спору, судом не було враховано приписи ст. 120.2     ст. 120 та ст. 50 ПК України.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Правовідносини у даній справі регулюються Податковим кодексом України.
Так, положеннями пункту  126.1  статті  126 ПК України, передбачено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених п. 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.
При цьому, обов`язковою умовою для застосування до платника податку штрафу на підставі п.   126.1   ст.   126 ПК України, є сплата ним грошового зобов`язання або факт погашення податкового боргу.
Згідно з підпунктом   14.1.152. пункту   14.1   статті   14 ПК України, погашення податкового боргу - зменшення абсолютного значення суми такого боргу, підтверджене відповідним документом.
У силу норм підпункту   87.1,   87.2,87.5   ст.   87 ПК України, джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів. Сплату грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснено також:       а) за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника); б) за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів з урахуванням особливостей, визначених у п.   43.4   1         ст.   43   цього   Кодексу; в) за рахунок суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість (на підставі відповідної заяви платника) до Державного бюджету України. Джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами. У разі якщо здійснення заходів щодо погашення податкового боргу платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, не привело до повного погашення суми податкового боргу або у разі недостатності у платника коштів для погашення податкового боргу, контролюючий орган визначає дебіторську заборгованість платника податків, строк погашення якої настав, джерелом погашення податкового боргу такого платника податків.
Слід врахувати, що подача уточнюючого розрахунку у зв`язку з виявленням допущених помилок, не є джерелом сплати податкового боргу в розумінні   статті 87 ПК України. Законодавець пов`язує погашення грошових зобов`язань саме з фактичною їх сплатою або за рахунок грошових коштів, або за рахунок переплати, або за рахунок майна, але не із зменшенням самостійно визначеної платником податків суми податкових зобов`язань.
На переконання колегії суддів, подання позивачем уточнюючих розрахунків до декларацій з податку на прибуток за звітний період 2016 року та І квартал 2018 року, в яких відображено суми з податку на прибуток, сплачений з доходів, нарахованих на користь нерезидентів, не є погашенням ним податкового боргу, з огляду на що, і підстави для застосування штрафу згідно пункту   126.1   статті   126 ПК України, у даному випадку, відсутні. 
Позивачем на момент подання податкової декларації вже було сплачено відповідну суму податку на прибуток з доходів нерезидентів, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що у разі коли штраф нараховується лише на ті суми податкових зобов`язань, що підлягають сплаті до бюджету, у випадку, коли позивач шляхом надання уточнюючих розрахунків збільшив суму податкового зобов`язання, задекларовану раніше, така сума не підлягає сплаті в бюджет і, відповідно, на таку суму не нараховується штраф. У даних правовідносинах факт недоплати позивачем податкового зобов`язання відсутній, тому, самостійно виявлені товариством помилки у податковій звітності не є недоплатою податкового зобов`язання з податку на додану вартість, що свідчить про помилковість висновків контролюючого органу, викладених в актах перевірки, та як наслідок, оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 28.12.2018 є протиправними та підлягають скасуванню.
Таким чином, позов підлягає задоволенню. 
Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Таким чином, з урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає цілком обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів вважає, що у цілому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
26.08.2021 до суду від сторони позивача надійшло клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 112428,12 грн.
Вирішуючи питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження), з урахуванням того, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивачем додано до апеляційної скарги, договір № 82/08-19 від 01.08.2019 про надання правової допомоги, додаток від 16.07.2021 № 7 до договору № 82/08-19 від 16.07.2021, акт надання послуг № 1 до договору, детальний опис робіт від 18.08.2021, рахунок на оплату, платіжне доручення      № 156066 від 16.08.2021 на суму 112428,12 грн., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КВ № 000404, ордер.
Отже, за наслідком аналізу наданих стороною позивача документів на підтвердження понесення судових витрат на надання правової допомоги, колегія суддів констатує, що до суду позивачем вчасно в повному обсязі було надано вичерпний перелік документів, який доводить факт дійного понесення витрат на правничу допомогу.
В частині відшкодування позивачу вартості витрат на професійну правничу допомогу за надані послуги, визначені у актах здачі-приймання наданих послуг, колегія суддів враховує те, що дана справа є незначної складності (розглянута в суді першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін), під час апеляційного розгляду у цілому нових доказів та доводів по суті спору сторони не надавали.
Суд, враховуючи надані стороною позивача докази понесення витрат на правничу допомогу адвоката, предмет доказування у цій справі, складність справи та зміст/обсяг наданих стороною позивача матеріалів до суду, приходить до висновку про обґрунтовану необхідність зменшення розміру таких витрат з 112428,12 грн. до 25000,00 грн., з урахуванням та дотриманням балансу співмірності та обґрунтованості розміру витрат на оплату послуг адвоката, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань - податкового органу.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 132, 134, 139, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,         
   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 р. - залишити без змін.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Зара Україна» (ЄДРПОУ 35534116, 01001, м. Київ, площа Спортивна, 1-а, вежа А, поверх 15) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (ЄДРПОУ 44082145, 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11г) 25000,00 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст. ст. 329 - 331 КАС України.

Головуючий суддя                                                                           О.М. Ганечко

Судді                                                                                                        В.В. Кузьменко

                                                                                                             Я.М. Василенко

Повний текст постанови складено 01.09.2021.