Ухвала
 
06 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 205/4508/13-ц
провадження № 61-13756ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом, у якому просили усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 815 кв. м, кадастровий номер 1210100000:08:327:0034 та кадастровий номер 1210100000:08:327:0033, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою площею 900 кв. м, кадастровий номер 1210100000:08:327:0032 та кадастровий номер 1210100000:08:327:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 відновити межу між земельними ділянками будинковолодіннями               АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , яка існувала до 06 квітня 2013 року, зобов`язавши його демонтувати і перенести за свій рахунок встановлений паркан на відстань згідно з державним актом на право приватної власності на земельну ділянку (серія ІV-ДП № 053362 Д* № 018305 код ДЗК 81342014 від 23 липня                1999 року); 
усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 634 кв. м навколо житлового будинку на АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 відновити межу між земельними ділянками будинковолодіннями              АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , яка існувала до 06 квітня 2013 року, зобов`язавши його демонтувати і перенести за свій рахунок встановлений паркан на відстань згідно з технічним паспортом від 26 травня 2000 року.
 
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 02 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою від 08 червня 2021 року, в задоволенні позову відмовив.
 
12 серпня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та справу направити на новий розгляд за встановленою підсудністю. 
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.
 
Предметом позову у цій справі є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - перенесення паркану.
 
Справа є незначної складності та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для ОСОБА_1 , оскільки стосується його приватної власності на земельну ділянку не свідчить про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями не є сама по собі обставиною, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для учасника справи, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.  
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики з оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, як на підставу касаційного оскарження судових рішень в цій справі, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2021 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають. 
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду                            м. Дніпропетровська від 02 лютого 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
            
                                                                                                                      Є. В. Коротенко