Справа № 462/3777/19                                Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М. 
Провадження № 22-ц/811/1614/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 липня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.
секретар – Юзефович Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Зошія Юрія Йосиповича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 жовтня 2019 року, ухвалене в складі головуючої судді Гедз Б.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", з участю третьої особи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про скасування та визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса,-

в с т а н о в и в:

       13 червня 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом про скасування та визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною 30 липня 2014 року, яким звернуто стягнення на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 . 
       Позов обґрунтовано тим, що 8 жовтня 2008 року між нею та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» укладено кредитний договір № EL-SME604/006/2008, згідно якого позивач отримала кредит у сумі 124 854, 54 доларів США. Для забезпечення вимог іпотекодержателя щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором 8 жовтня 2008 року укладено договір іпотеки № РМ-SME604/006/2008, предметом якого була згадана квартира.
Вказує, що згідно графіка повернення кредиту та сплати відсотків до кредитного договору, який є невід`ємною частиною вказаного договору, кредит сплачувався з 7 листопада 2008 року по 7 жовтня 2011 року щомісячними платежами. 30 липня 2014 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. видала ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» виконавчий напис №2925, відповідно до якого із неї пропонується звернути стягнення на предмет іпотеки, за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, погашається заборгованість перед ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», а саме: 121386, 35 доларів США – залишок заборгованості за кредитом та 17 381, 91 доларів США - відсотків за кредитом. Строк, за який проводиться стягнення, визначено нотаріусом 5 років 7 місяців 22 дні.
Стверджує, що 18 березня 2011 року ЗАТ «ОТП Банк» уклало договір відступлення права вимоги з ТзОВ «ОТП Факторинг Україна». Однак, вона не була письмово повідомлена про заміну кредитора, тому вважає, що відповідно до ч.2 ст.516 ЦК України обов`язок перед первісним кредитором за кредитним договором від 8 жовтня 2008 року є належним виконанням. 
Нотаріусом видано виконавчий напис за кредитними зобов`язаннями її (позивача) на суму, щодо якої сплив строк позовної давності. 
Крім того, стверджує, що приватним нотаріусом вчинено напис за відсутності безспірності суми заборгованості, так як 20 грудня 2011 року Жовківським районним судом Львівської області ухвалено рішення про стягнення з поручителя заборгованості за тим же кредитним договором в сумі 151 095, 82 доларів США, тобто виконавчим написом здійснено подвійне стягнення за одним і тим же договором на користь однієї і тієї ж особи.
       Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 31 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що матеріально-правова вимога позивача є підставна, проте позовна давність, в межах якого позивач повинен був звернутися до суду пропущена, тому в задоволенні позову суд відмовив за пропуском позовної давності.
       Не погоджуючись з даним рішенням, таке в апеляційному порядку оскаржила позивач, в особі адвоката Зошія Ю.Й. 
       В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права.
       В обґрунтування вимог покликається на те, що суд критично оцінив твердження позивачки про те, що вона дізналась про вчинення приватним нотаріусом вказаного виконавчого напису лише 26 квітня 2019 року, що підтверджується її заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №58908263 на підставі виконавчого напису № 2925.
       Вказує, що наявність постанови про відкриття провадження у виконавчому провадженні є доказом відкриття виконавчого провадження, а не ознайомлення боржника з таким. Тому суд дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 надсилались постанови про відкриття провадження у справах.
       З урахуванням наведеного просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 жовтня 2019 року та прийняти нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Постановою Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 31 жовтня 2019 року залишено без змін.
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
Проте, постановою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постанова апеляційного суду скасована з підстав неналежного повідомлення учасників справи про дату, час та місце проведення судового засідання судом апеляційної інстанції. 
Таким чином, на даний час розглядається апеляційна скарга представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Зошія Ю.Й. на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 31 жовтня 2019 року.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також на те, що сторони висловили свої позиції та доводи по справі у позовній заяві, апеляційній скарзі, письмових поясненнях, рішення про виклик учасників справи в судове засідання суду апеляційної інстанції для надання пояснень не приймалось, справа знаходиться на розгляді в суді тривалий час, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явились.   
       Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистомсвоїхпорушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючиправосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судоверішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести тіобставини, на які вона посилається як на підставусвоїхвимогабозаперечень, крімвипадків, встановленихцим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що позивачкою не оспорюються висновки суду першої інстанції про обгрунтованість позову, а заперечується підставність відмовиу його задоволенні через пропуск строку позовної давності, про наслідки спливу якого відповідачем подано заяву до моменту прийнття рішення.
Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку відповідачем та треьою особою не оскаржується.
Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (статтею 81 ЦПК України, в редакції 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Саме такий висновок щодо застосування цієї норми права, викладено в постанові Верховно Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від якого Велика Палата Верховного Суду на даний час не відступила.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.
Тобто, за відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватися тільки за допомогою звернення до суду.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Виконавчий напис - це безумовна вимога про виконання зобов`язаною особою свого договірного обов`язку, що підлягає примусовому виконанню. Цей напис є формою реалізації юрисдикційного захисту, що застосовується у нотаріальному порядку.
Вимога про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню «піддається» впливу позовної давності. Тобто, на неї поширюється загальна позовна давність, а також всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).
У досліджуваних правовідносинах така вимога, у першу чергу, спрямована на пред`явлення до боржника претензії щодо виконання свого основного обов`язку, що випливає з кредитного договору; у другу чергу, кредитор використовує своє право на реалізацію своїх повноважень із акцесорного зобов`язання - іпотеки.
Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 645/1545/17 (провадження № 61-8508св19).
Оспорюваний виконавчий напис вчинений 30 липня 2014 року, а з позовом про визнання його таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 звернулася у червні 2019 року, тобто за межами визначеної статтею 257 ЦК України позовної давності тривалістю у три роки, і майже через пять років після його вчинення.
Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.
Суд першої інстанції вірно врахував, що оспорюваний виконавчий напис, щонайменше, починаючи з серпня 2014 року, чотрири рази перебував на виконанні в органах ДВС, боржником в яких була саме ОСОБА_1 .
Отже, за усіма встановленими обставинами ОСОБА_1 знала про наявність оскаржуваного виконавчого напису ще у серпні 2014 році, з огляду на що висновок суду першої інстанцій про наявність підстав для відмови у позові з підстав спливу позовної давності є обґрунтованим, та про застосування такого наслідку відповідачем своєчасно подано відповідну заяву.
Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, адже позивачем не доведено факту дотримання ним строку позовної давності або поважних причин, які б могли стати підставою для його поновлення.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що незважаючи на неодноразову предявлення до примусового виконання до органів ДВС оскаржуваного виконавчого напису, позивачці про ці провадження нічого не було відомо, адже доказів на простування цієї обставини нею до суду не подано.
       Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст даного судового рішення складено 15 липня 2021 року. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,- 

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 – адвоката Зошія Юрія Йосиповича– залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набираєзаконноїсили з дняїїприйняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 15 липня 2021 року. 

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.