ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/4354/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Балась Т.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  16 вересня 2021 року                                                                                    м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Федотова І.В.,
суддів: Єгорової Н.М. та Сорочка Є.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління державної податкової служби у м. Києві № Ф-228071 від 14.05.2019 про стягнення з ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 25414,67 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасувано вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) № Ф-228071 від 14.05.2019 на суму 17746,13 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції невірно трактує норми закону про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, порушуючи норми чинного законондавства у сфері сплати самозайнятою особою єдиного внеску.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець з 01.04.2020 перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві та з 01.04.2014 знаходиться на загальній системі оподаткування.
Головним управлінням ДПС у м. Києві було сформовано податкову вимогу №Ф-228071 від 14.05.2019 про стягнення з позивача єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 25414,67 грн.
Вважаючи вказану вимогу про сплату боргу протиправною, позивач звернулася з адміністративним позовом до суду.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Таким чином, вимогою № Ф-228071 від 14.05.2019 позивачеві безпідставно нараховано зобов`язання зі сплати єдиного внеску на суму 17043,01 грн. (в частині I кварталу 2014 року, з І кварталу 2017 року по ІV квартал 2017 року, з I кварталу 2018 року по II квартал 2018 року).
При цьому, у позивача виникає обов`язок зі сплати єдиного внеску у мінімальному розмірі за вказані періоди, а саме: 4914,36 грн. за період з III кварталу 2018 року по IV квартал 2018 року, 2754,18 грн. - за І квартал 2019 року.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).
До вказаного Закону з 01.01.2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII внесено зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону).
Відповідно до абз.3 ч. 8 ст. 9 у редакції, яка діяла до 31.12.2017 року, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
У редакції статті 9 Закону, яка діє з 01.01.2018 року встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Отже, необхідною умовою для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності в незалежності від отримання доходу від такої діяльності.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19, положеннями Закону не врегульовані відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. 
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. 
При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
У зв`язку з викладеним, суд касаційної інстанції у постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, як підкреслив Верховний Суд у згаданій вище постанові, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
У даному випадку, оскаржуваною вимогою встановлено наявність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 25414,67 грн, що підтверджується витягом з інтегрованої картки платника, наданого відповідачем.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у спірний період позивач працювала у наступних підприємствах: з І кварталу 2013 року по IV квартал 2013 року - ТОВ «НВО Фітобіотехнології»; у період І кварталу 2014 року, а також у період з І кварталу 2017 року по IV квартал 2017 року, з І кварталу 2018 року по IІ квартал 2018 року - ТОВ «Є Аптека».
Відповідно до довідки від 17.02.2020 за формою ОК-5 щодо відомостей про застраховану особу, виданої Пенсійним фондом України, єдиний соціальний внесок за позивача було сплачено його роботодавцями у розмірі не меншому мінімального страхового внеску за місяць, що не заперечується та не спростовується відповідачем.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-228071 на суму 17043,01 грн прийнята ГУ ДПС у м. Києві всупереч положень чинного законодавства, оскільки нею зумовлено виникнення обов`язку у ОСОБА_1 з подвійної сплати єдиного внеску.
Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постановах від 23.01.2020 року у справі №480/4656/18, від 02.04.2020 року у справі №620/2449/19, від 07.05.2020 року у справі №140/1428/19.
Разом з тим, відомості про сплату позивачем мінімального страхового внеску у період з ІІІ квартала 2018 року по IV квартал 2018 року, за І кварталу 2019 року у матеріалах справи відсутні.
Враховуючи місячний розмір мінімальної заробітної плати, який відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" у 2018 році становив 3723 грн та ставку, визначену статтею 8 Закону у розмірі 22 %, мінімальний страховий внесок у 2018 році складав 819,06 грн (3723 грн х 22 %).
Отже, позивач, будучи зареєстрованим фізичною особою-підприємцем та не перебуваючи у трудових відносинах як найманий працівник, не нарахував та не сплатив у встановлений строк єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску у період з ІІІ квартала 2018 року по IV квартал 2018 року, внаслідок чого утворилася недоїмка, яка склала 4914,36 грн. (819,06 грн. х 6 міс.).
Враховуючи місячний розмір мінімальної заробітної плати, який відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" у 2019 році становив 4173 грн. та ставку, визначену статтею 8 Закону у розмірі 22 %, мінімальний страховий внесок у 2019 році складав 918,06 грн. (4173 грн х 22 %).
Отже, позивач, будучи зареєстрованим фізичною особою-підприємцем та не перебуваючи у трудових відносинах як найманий працівник, не нарахував та не сплатив у встановлений строк єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску у період з І квартала 2019 року по IV квартал 2019 року, внаслідок чого утворилася недоїмка, яка склала 2754,18 грн (918,06 грн. х 3 міс.).
З огляду на викладене, вимога Головного управління ДПС у м. Києві від 14.05.2019 №Ф-228071 про сплату боргу (недоїмки) ЄСВ є обґрунтованою у розмірі 7668,54 грн. У іншій частині боргу на суму 17043,01 грн. вимога №Ф-228071 підлягає скасуванню.
Щодо включення до оскаржуваної вимоги суми боргу в розмірі 703,12 грн, що виник за минулий період та складається із суми боргу, яка нарахована та передана у вигляді сальдових залишків від Пенсійного фонду України, апеляційний суд зазначає наступне.
Постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України).
У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).
Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов`язку доказування в податкових спорах на податковий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для нарахування платнику податків спірних податкових зобов`язань, та правомірність прийняття свого рішення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018 у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 у справі № 813/2758/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковим для врахування при вирішенні даної справи.
З огляду на наведені правові норми та фактичні обставини справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність нарахування суми боргу 703,12 грн. відповідно до вимоги від 14.05.2019 №Ф-228071.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, які мають значення для її вирішення, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.
Доводи апелянта в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Керуючись ст. ст. 242 - 244, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства Українипротягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя:                                                                      І.В. Федотов

Судді:                                                                                           Н.М. Єгорова

                                                                                                    Є.О. Сорочко