Справа № 753/1349/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/8006/2021

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 липня 2021 року                                                                                                   місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики.
В обґрунтування позову зазначив, 20.12.2018 року між позивачем та відповідачами був укладений договір позики, за яким позивач передала, а відповідачі отримали у власність         5 624 540 грн., що еквівалентно на день укладення договору 200 000 доларів США. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем була видана розписка від 20.12.2018 року на суму 5 624 540 грн., якою було підтверджено факт передачі позивачем відповідачам вказаної суми. За вказаним договором відповідачі зобов`язались повернути борг до 31.12.2019 року, але до вказаної дати борг повернуто не було. На вимогу позивача відповідачі грошові кошти не повернули, чим порушили умови договору позики. Пунктом 6 вказаного договору передбачено, що у випадку неповернення вчасно суми позики на вимогу позикодавця позичальники сплачують суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення а також 120% річних від простроченої суми. Станом на 01.01.2020 року відповідачі частково сплатили позивачу суму вказаного боргу в розмірі 14000 доларів США. Тому  позивач просить стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на свою користь 4 405 633 грн. 20 коп. боргу договором позики, 5 286 759 грн. 80 коп. - 120% річних згідно п.6 договору позики разом з сумою судового збору, сплаченою позивачем при зверненні до суду.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 березня 2021 року вищезазначений позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_2   4 405 633, 20 грн. заборгованості за договором позики між фізичними особами від 20.12.2018 року;  5 286 759, 80 грн. - 120% річних, передбачених п. 6 договору позики між фізичними особами від 20.12.2018 року, а всього 9 692 393 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 10 510 грн. судового збору в рівних частках з кожного.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 було подано клопотання про залучення його до справи як третю особу та надано ряд документів. 
Колегія суддів зазначає, що третя особа - це та особа на чиї права та обов`язки може вплинути рішення суду. 
Ні заявником, ні сторонами по справі не було належним чином доведено, яким саме чином рішення про стягнення коштів в рамках цивільно-правової угоди позики може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_6 .  За таких умов в задоволенні заявленого клопотання про залучення до участі у справі було відмовлено, надані ним документи було повернуто заявнику. 
У відповідності до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивачем також було подано до суду ряд нових документів, які не були подані нею до суду першої інстанції. При цьому неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції доведена не була, тому у задоволенні клопотання відмовлено, надані нові докази повернуто позивачу.
Стороною відповідача було заявлено й клопотання про допит свідків у суді апеляційної інстанції. В ході апеляційного розгляду встановлено, що відповідач не надавав зазначеного клопотання у суд першої інстанції, про причини неможливості надання такого клопотання до суду першої інстанції не зазначив, а тому дане клопотання також не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що вказане рішення відповідає наведеним вимогам з огляду на наступне:
Під час розгляду справи судом встановлено, що 20.12.2018 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був укладений договір позики, за п.1 якого позивач передала, а відповідачі отримали у власність 5 624 540 грн., що еквівалентно на день укладення договору 200 000 доларів США. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем була представлена розписка від 20.12.2018 року, за змістом якої ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтверджують, що отримали солідарно 5 624 540 грн., що еквівалентно 200 000 доларів США, від громадянки ОСОБА_2 20.12.2018 року. Таким чином, даною розпискою відповідачі підтвердили факт передачі позивачем відповідачам вказаної суми.
За п.2 вказаного договору відповідачі зобов`язались повернути борг позивачу до 31.12.2019 року.
На день розгляду справи відповідачі повернули позивачу тільки 14 000 доларів США із 200 000 доларів США взятих у позику. 
За змістом п.6 договору позики у випадку не повернення вчасно суми позики на вимогу позикодавця позичальники сплачують суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 120% річних від простроченої суми. 
Станом на 01.01.2020 року відповідачі частково сплатили позивачу суму вказаного боргу в розмірі 14 000 доларів США. Хоча докази з цього приводу в матеріалах справи відсутні, тим не менш така обставина визнавалася позивачем, відтак може бути прийнята судом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, надавши договір позики у вигляді розписки та самого договору позики, виконала зі свого боку умови договору позики від 20.12.2018 року, а відповідачі, отримавши вказану суму коштів, не повернули їх у повному розмірі  у вказаний строк.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції.
Свою незгоду з ухваленим рішенням ОСОБА_1 обґрунтовував порушенням судом першої інстанції процесуальних норм. Також апелянт зазначав, що умова договору щодо сплати відсотків не відповідає критеріям добросовісності, розумності та справедливості. Зазначає про те, що позивачем були фактично передані кошти, які належали чоловіку позивача, і які фактично були йому ж повернуті.  
Щодо тверджень апелянта про порушення  вимог процесуального законодавства, зокрема при відмові відкласти судове засідання, відмові прийняти зустрічний позов до розгляду, що позбавило відповідача надати докази на підтвердження своєї позиції, колегія суддів приходить до наступних висновків:
Процесуальним законодавством передбачено чіткий порядок вчинення стороною дій, право на яке передбачено нормами ЦПК України.
Порушення процесу розгляду справи апелянт обґрунтовує тим, що суд безпідставно не відклав розгляд справи за відсутності відповідача, представник якого стверджував про його тимчасову непрацездатність у зв`язку з хворобою.
Згідно ч. 1 ст. 240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу. 
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що суд може відкласти розгляд справи у разі відсутності сторони з поважних причин, в той же час поважність таких причин має бути належним чином підтверджено. Стверджуючи про свою непрацездатність, представник апелянта доказів на підтвердження зазначеного ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надав.  За таких умов у суду першої інстанції були відсутні підстави для обґрунтованого відкладення розгляду справи. 
Не вбачає колегія суддів і порушення процесуального законодавства при відмові прийняття зустрічного позову, оскільки такий позов було подано до суду вже після закінчення відповідної стадії розгляду справи, відтак в поза процесуальному порядку. 
Не є належним і посилання апелянта на встановлені Кабінетом Міністрів України карантинні заходи. 
Відповідно до п. 3 розділу XII Прикінцевих положень ЦПК України, щодо продовження деяких процесуальних строків на строк дії карантину не можуть бути взяті судом до уваги, з огляду на те, що 17 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 18 червня 2020 року №731-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)". Відповідно до вказаного Закону, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. 
Після закінчення таких безумовних строків суд може поновити процесуальні строки за заявою учасника справи виключно за умови посилання та належного доведення факту пропуску строку у зв`язку з дією конкретних карантинних обмежень, які безпосередньо вплинули на можливість сторони здійснення процесуальних дій. 
Зазначаючи про карантинні обмеження, апелянт жодним чином не вказав, чим саме такі обмеження вплинули на його неможливість надання документів, які він бажав надати, при цьому суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення лише 11.03.2021 року, тобто більше ніж через сім місяців після встановлення вищевказаних змін процесуального закону.
Зважаючи на викладене, доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції процесуального закону не можуть бути прийняті апеляційним судом.
Щодо посилання відповідача на незаконність умов договору щодо сплати відсотків колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне:
Статтею 204 ЦК України встановлено принцип чинності правочину, який полягає у тому, що допоки правочин не буде визнано недійсним у судовому порядку, він є чинним. 
Положення укладеного сторонами договору, в тому числі й щодо сплати штрафних санкцій, на даний час недійсними судом не визнавалися, відтак підстав для їх неврахування у суду немає. При цьому відповідач не позбавлений можливості оскаржити їх окремо, що може бути підставою для перегляду рішення у даній справі у разі задоволення такого позову. 
Посилання апелянта на судову практику щодо визнання умов договору несправедливими не можуть бути прийняті  судом у даному випадку, оскільки в зазначених ним судових справах мова йшла про оцінку споживчих договорів, відтак такі обмеження встановлені Законом України «Про захист прав споживачів». Договір, за яким були надані кошти у даній справі, не є споживчим, відтак положення Закону України «Про захист прав споживачів» на дані правовідносини розповсюджуватися не можуть.
Стосовно неврахування  судом першої інстанції тієї обставини, що позивачу були фактично передані кошти, які належать її чоловіку, і які фактично йому ж були повернуті, колегія суддів зазначає наступне:
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Певні обставини можуть бути встановлені лише певними доказами. Обставини, про сплату особою коштів можуть бути встановлені тільки письмовими доказами. Твердження відповідача як щодо надання в борг коштів чоловіка позивача, так і щодо повернення йому цих коштів, не були належним чином підтверджені відповідними письмовими доказами в ході розгляду справи. За таких умов суд першої інстанції належно оцінив зазначену позицію відповідача і обґрунтовано відхилив її. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни судових рішень суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 березня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько