ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 липня 2021 року           справа №200/11717/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 р.  у справі  № 200/11717/20-а (головуючий І інстанції Бєломєстнов О.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени  Віталіївни про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
                                                         ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України,  Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України в особі Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової О.В., що виявилася у відмові в наданні ОСОБА_1 публічної інформації про особу, якій надано для проживання службове житло – трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , із зазначенням в інформації посади, яку займає особа, прізвища, ім`я та по батькові, дати, з якої особі надано службове житло для проживання, найменування документів, на підставі яких було надано для проживання службове житло, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації №13/11-01 від 13.11.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 13.11.2020 за №ПІ-Т-4220;
- зобов`язати Міністерство юстиції України в особі Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової О.В. протягом п`яти робочих днів з дня набрання чинності цього рішення, повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації № 13/11-01 від 13.11.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 13.11.2020 за №ПІ-Т-4220, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні;
- постановити окрему ухвалу суду щодо допущених порушень положень Закону України “Про доступ до публічної інформації” № 2939-VI та висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, що стало наслідком відмови у наданні ОСОБА_1 публічної інформації про особу, якій надано для проживання службове житло – трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , із зазначенням в інформації посади, яку займає особа, прізвища, ім`я та по батькові, дати, з якої особі надано службове житло для проживання, найменування документів, на підставі яких було надано для проживання службове житло, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації №13/11-01 від 13.11.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 13.11.2020 за №ПІ-Т-4220, яку направити Міністру юстиції України, для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону та висновків викладених у постанові Верховного Суду. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року позовні вимоги задоволено, а саме суд: визнав протиправними дії Міністерства юстиції України, що виявилися у відмові надати ОСОБА_1 публічну інформацію про особу, якій надано для проживання службове житло – трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , із зазначенням посади, яку займає особа, прізвища, ім`я та по батькові, дати, з якої особі надано службове житло для проживання, найменування документів, на підставі яких було надано для проживання службове житло, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації від 13.11.2020, зареєстрованому у Міністерстві юстиції України 13.11.2020 за №ПІ-Т-4221; зобов`язав Міністерство юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1  про надання публічної інформації від 13.11.2020, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 13.11.2020 року за №ПІ-Т-4221, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України  на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок. Звернув до негайного виконання рішення суду.
Відповідач, не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду у зв`язку, з невірним застосуванням та порушенням судом норм матеріального та процесуального права, прийняти нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці. Крім того, відповідно до Закону України «Про інформацію» до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (частина 2 статті 11 Закону України «Про інформацію»). Конституційний Суд України в абзаці 1 пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30.10.1997 № 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані. Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про запобігання корупції» інформація про місце проживання державних службовців є інформацією з обмеженим доступом та не підлягає відображенню у відкритому доступі. Службове житло надавалося державному службовцю апарату Мін`юсту, а отже в цьому випадку мова йде не про фізичну особу, а про посадову особу (державного службовця) повноваження і обов`язки якого врегульовані законодавством України. Враховуючи завдання та функції Міністерства юстиції України, розголошення інформації про особу, якій надано службове житло, призведе до розкриття місця її проживання, що в подальшому може поставити під загрозу її життя та здоров`я та членів її родини, які проживають разом з нею та позбавить гарантованих прав визначених статтями 30, 32 Конституції України, а саме недоторканності житла та невтручання в особисте і сімейне життя людини. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Також апелянт зазначає, що на момент звернення до суду з позовом, позивачем було отримано обґрунтовану відповідь на запит на отримання публічної інформації, отже, свободи чи інтереси позивача в розумінні частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають судовому захисту.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , є громадянином України, місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
24.06.2020 позивач звернувся до Міністерства юстиції України із письмовим запитом на отримання публічної інформації № 24/06-09, у якому просив надати інформацію про службове житло, яке належить Міністерству юстиції України, зазначивши у інформації вид житла, адресу його місця знаходження. 
Міністерством юстиції України листом-відповіддю №1300/ПІ-Т-2216/15.1 від 30.06.2020 за підписом Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени на електронну пошту позивача була надана інформація про службове житло, яке належить Міністерству юстиції України. 
13.11.2020 позивач звернувся до Міністерства юстиції України із письмовим запитом на отримання публічної інформації № 13/11-01, у якому просив надати інформацію про особу, якій надано для проживання службове житло – трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , із зазначенням посади, яку займає особа, прізвища, ім`я та по батькові, дати, з якої особі надано службове житло для проживання, найменування документів, на підставі яких було надано для проживання службове житло.  
17.11.2020 на електронну пошту позивача від Міністерства юстиції України надійшов лист-відповідь “Щодо розгляду запитів” №2376/ПІ-Т-4221/15.1 за підписом Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени. Як вбачається зі змісту вказаного листа, позивачу повідомлялося, що квартира АДРЕСА_1 , була надана працівникам Міністерства юстиції України. Щодо питань, пов`язаних з інформацією про працівників Міністерства юстиції України та їх родини, зокрема місця проживання, зазначили, що згідно з нормами Закону України “Про захист персональних даних” у разі зміни визначеної мети обробки персональних даних на нову мету, яка є несумісною з попередньою, для подальшої обробки даних володілець персональних даних повинен отримати згоду суб`єкта персональних даних на обробку його даних відповідно до зміненої мети, якщо інше не передбачено законом. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Враховуючи зазначене, надання запитуваної інформації  визнано неможливим.     
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідь відповідача на звернення позивача не містить належного обґрунтування підстави для відмови у наданні запитуваної інформації, передбаченої положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації» 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі – Закон №2939).  Відповідачем при наданні відповіді позивачу, не враховано вимоги ст.22 цього Закону, оскільки у наданій відмові у задоволенні запиту на інформацію не зазначено мотивованої підстави для цього.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 34 Конституції України, гарантовано кожному право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Інформація про заробітну плату та інші виплати працівнику державного органу або органу місцевого самоврядування є інформацією про фізичну особу. 
Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 1 Закону України «Про інформацію» 2 жовтня 1992 року N 2657-XII ( далі – Закон № 2657) визначено, що документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.
Захист інформації - сукупність правових, адміністративних, організаційних, технічних та інших заходів, що забезпечують збереження, цілісність інформації та належний порядок доступу до неї.
Інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб`єкт, що здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Як встановлено, частинами 1 та 2 статті 7 цього Закону, право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.
Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Відповідно до статті 5 Закону № 2657-ХІІ, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначені Законом № 2939.
Суд зазначає, що Закон № 2939, як спеціальний закон, має пріоритет перед іншими законодавчими актами і повинен виконуватися усіма розпорядниками інформації.
Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.  Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
За пунктом 1 частини 1 та частиною 4 статті 13 Закону № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема,  суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом 
Відповідно до ст. 20 Закону № 2657-ХІІ, за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. 
Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. 
Згідно з частинами 1 та 2 статті 6 Закону № 2939-VI, інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. 
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Відповідно до статті 7 Закону № 2939-VI, конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині 1 і 2 статті 13 цього Закону.
Розпорядники інформації, визначені частиною 1 статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
За приписами статі 8 Закону № 2939-VI, таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську, розвідувальну таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.
Порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами.
Згідно частини 1-3 статті 21 Закону № 2657-XII, інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.
Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.
Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.
Відповідно до статей 32, 34 Конституції України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Згідно офіційного тлумачення положень частин 1, 2 статті 32, частин 2, 3 статті 34 Конституції України рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012, - інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Отже, вищевказаними нормами можливість віднесення інформації до конфіденційної, таємної чи службової не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації, що містить ознаки будь-якого із названих видів інформації. 
Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини 2 статі 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». 
При цьому, згідно положень частини 7 статті 6 Закону № 2939-VI, обмеженню в доступі підлягає певна інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений. 
Отже, Закон України "Про доступ до публічної інформації" прямо забороняє розпоряднику інформації відмовляти у доступі до документу, натомість наділяючи розпорядника інформації правом визначення обсягів інформації, що надається.
При цьому, за частиною 5 статті 6 Закону № 2939-VI, не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.
За положенням частини 2 та 3 статті 5 Закону України “Про захист персональних даних” (далі - Закон №2297), персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.
Персональні дані, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, оформленій за формою, визначеною відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України "Про запобігання корупції".
Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом.
Системний аналіз наведених норм права в контексті конкретних обставин справи дає підстави для висновку, що Законом № 2939-VI та Законом №2297 визначено винятки щодо інформації яка не належить до інформації з обмеженим доступом, зокрема, інформація  про володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Тобто, у даному випадку відомості, що є персональними даними, заборонено відносити до інформації з обмеженим доступом.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Згідно зі ч. 1 та 2 ст. 19 Закону № 2939, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Статтею 12 Закону № 2939 визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 13 Закону № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
У пункті 6 частини 1 статті 14 Закону № 2939 визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Відповідно до частин 1, 4 статті 20 Закону № 2939 розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Частиною 1 статті 22 Закону № 2939 передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках, зокрема: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2)інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону.
Положеннями статті 23 Закону № 2939 передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Отже, системний аналіз наведених норм права в контексті конкретних обставин справи дає підстави для такого висновку, що позивач, як запитувач інформації – фізична особа, мав право на отримання такої інформації, як зазначено у ч. 2 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, у встановлений вказаним Законом строк. 
Матеріали справи свідчать, що позивач звертався до відповідача з запитом на отримання публічної інформації, а саме інформації про особу, якій надано для проживання службове житло – двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , із зазначенням посади, яку займає особа, прізвища, ім`я та по батькові, дати, з якої особі надано службове житло для проживання, найменування документів, на підставі яких було надано для проживання службове житло.  Будь-якої інформації про членів родини отримувача цього майна запит не містить. 
Зазначений запит відповідає вимогам частини 5 статті 19 Закону № 2939-VI.
Суд зазначає, що зі змісту запиту вбачається, що він стосувався інформації про користування та розпорядження державним майном у тому числі щодо копій відповідних документів, умови отримання майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та, яка отримала майно. Тобто щодо доступу, як вже зазначалось, до інформації доступ до яких в силу частини 5 статті 6 Закону № 2939-VI не може бути обмежено.
Отже, запитувана інформація не є інформацією з обмеженим доступом та на неї не розповсюджуються відповідні обмеження 
Тобто, підстав, передбачених статтею 22 Закону № 2939-VI, для відмови у задоволенні запиту на інформацію у відповідача не було.
Крім того, відповідач мав право обмежити доступ лише до тієї частини інформації, яка є конфіденційною або таємною, або інформації яка не передбачена частиною 5 статті 6 Закону № 2939-VI. 
Таким чином, відмова розпорядника інформації надати відомості з тих підстав, що запитувані документи містять інформацію з обмеженим доступом є неправомірною. 
Суд не приймає посилання апелянта на те, що позивачем було отримано обґрунтовану відповідь на запит на отримання публічної інформації, оскільки відповідь не відповідає критеріям точності та повноти запитуваної інформації.
Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави дійти до висновку, що надіслані відповідачем відповіді на запити є фактичною відмовою у наданні запитуваної інформації та матеріалів, враховуючи зазначене, суд погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що відповідачем запити не розглянуті відповідно до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                            ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 р.  у справі  № 200/11717/20-а - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 р.  у справі  № 200/11717/20-а - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 14 липня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                      Е.Г.Казначеєв

Судді                                                                                         І.В. Геращенко

                                                                                                  Г.М. Міронова