Дата документу 20.07.2021 Справа № 311/491/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 311/491/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Задорожко Д.А.
№ 22-ц/807/1926/21                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
               ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ТОВ «Кредитні ініціативи», Василівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки садиби,

ВСТАНОВИВ

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ТОВ «Кредитні ініціативи», Василівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки садиби.

В обґрунтування позову зазначав, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.08.2003р. до 18.11.2009р. Під час шлюбу, 08.02.2006р. вони з відповідачем як подружжя набули у спільну сумісну власність нерухоме майно - домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 як власницею домоволодіння та ОСОБА_2 , за її згоди як дружини покупця. До складу придбаного подружжям ОСОБА_4 домоволодіння входило на той час та входить на теперішній час: двоповерховий житловий будинок, зазначений у технічному паспорті під літ. «А-2», житловою площею 123,2 кв. м, загальною площею 258,5 кв. м, надвірні господарські будівлі та споруди: сарай літ. «Б», вбиральня літ. «В», огорожа літ. «1» та «2», басейн літ. «З» (р.н. 8343874 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У п. 3 договору купівлі-продажу зазначено про те, що загальна вартість відчужуваного домоволодіння згідно Витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 17.06.2006, виданого районним комунальним підприємством «Василівське бюро технічної інвентаризації», складає 341 006,00 грн. Дане домоволодіння згідно умов нотаріально посвідченого 22.02.2006р. договору з урахуванням договору про внесення змін від 08.02.2006р., продано ОСОБА_2 за 400 000,00 грн. та зареєстровано за останнім.

Більшу частку цієї суми у розмірі 310 000,00 грн. подружжя ОСОБА_4 сплатило за рахунок грошового кредиту, наданого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» позичальнику ОСОБА_2 згідно з кредитним договором від 22.06.2006, забезпеченим договором поруки, укладеним між банком та нею, а також договором іпотеки, предметом іпотеки у якому виступає придбане домоволодіння.

В подальшому на ім`я ОСОБА_2 був виданий Державний акт серії ЯЖ № 454818 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 2320910400:11:036:0013, від 23.11.2009, р.н. 010926600160 у Книзі реєстрації державних актів про права власності на землю та права постійного користування землею, договорів оренди землі, згідно з яким йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0884 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Тому будинок за цією адресою набув статусу садиби.

Рішенням суду з ОСОБА_2 як позичальника та з неї як поручителя в солідарному порядку було стягнуто суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 373 838,78 грн. на користь ПАТ «АКПІБ» шляхом звернення стягнення на вказане домоволодіння як предмет іпотеки.

Станом на 11.12.2017р. вона добровільно в повному обсязі виконала вказане рішення суду від 10.02.2011, сплативши на користь стягувача ТОВ «Кредитні ініціативи», який є правонаступником ПАТ «АКПІБ», заборгованість у розмірі 375 658 грн. 78 коп. шляхом перерахування через банківські установи на депозитний рахунок № НОМЕР_1 Василівського районного відділу державної виконавчої служби.

19.12.2017 державним виконавцем Юровою А.А. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 52038500 у зв`язку з фактичним виконанням солідарною боржницею ОСОБА_1 у повному обсязі судового рішення, на підставі якого відповідні повідомлення з долученням зазначеної постанови направлені стягувачу ТОВ «Кредитні ініціативи», солідарному боржнику ОСОБА_2 , Василівському районному суду із поверненням до суду виконавчого листа № 2-156.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку та Ѕ частку земельної ділянки садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом позову у справі є визнання за позивачем права власності на Ѕ частку житлового будинку та Ѕ частку земельної ділянки садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.08.2003 до 18.11.2009, що підтверджено свідоцтвами про одруження та розірвання шлюбу (т.с. № 1, а.с. 44,45).
08.02.2006 між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 купив і прийняв у власність домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 , як дружина, надала свою згоду на придбання ОСОБА_2 вказаного нерухомого майна.

Домоволодіння складалося із: двоповерхового житлового будинку, житловою площею 123,2 кв.м. загальною площею 258,5 кв.м., надвірні господарські будівлі та споруди: сарай літ. «Б», вбиральня літ. «В», огорожа літ. «1» та «2», басейн літ. «З», реєстраційний номер 8343874 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У п. 3 Договору купівлі-продажу зазначено про те, що загальна вартість відчужуваного домоволодіння, згідно Витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 17.06.2006, виданого районним комунальним підприємством «Василівське бюро технічної інвентаризації», складає 341 006,00 грн. (т.с. № 1, а.с. 46-48).

Згідно умов нотаріального посвідченого 22.02.2006 Договору про внесення змін до Договору купівлі-продажу від 08.02.2006, домоволодіння продано ОСОБА_2 за 400 000,00 грн. (т.с. № 1, а.с. 47).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, зареєстрованого 23.11.2009 за реєстраційним номером 010926600160 у Книзі реєстрації державних актів про права власності на землю та права постійного користування землею, договорів оренди землі, відповідачу ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 00884 га., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 2320910400:11:036:0013 (т.с. № 1, а.с. 49).

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2011 року із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стягнуто солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку» в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанку в м. Запоріжжя» заборгованість за кредитним договором в сумі 373 838 грн. 78 коп., витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 грн., а всього –375 658 грн. 78 коп.

Стягнення заборгованості проведено шляхом звернення стягнення в межах вартості майна, переданого в забезпечення за Договором іпотеки за реєстровим №229 від 22 лютого 2006 року на житловий будинок, реєстраційний номер 83433874, загальна площа об'єкту - 258,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та за Договором іпотеки за реєстровим №234 від 22 лютого 2006 року на квартиру, реєстраційний номер 3645674, загальна площа об`єкту - 49,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаних предметів іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною, розмір якої буде не нижче розміру звичайних ринкових цін на подібне майно на момент продажу (т.с. № 1, а.с.50-51). 

Постановою державного виконавця Василівського районного відділу ДВС від 19.12.2017 закінчено виконавче провадження ВП 52038500 щодо боржника ОСОБА_1 у зв`язку фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі боржником ОСОБА_1 (т.с. № 1, а.с. 65).

Суд першої інстанції врахував, що позивачем заявлено вимогу про визнання права власності на Ѕ частку спільного майна подружжя у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та які, на думку позивача, мають статус садиби.

Відповідно до статті 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями (частина 1) ; у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 2).
Як зазначив суд першої інстанції, враховуючи, що садиба, в розумінні діючого ЦК України, є окремим об`єктом права власності, то відповідно, позивач повинен був надати суду докази, що підтверджують набрання придбаним сторонами під час перебування у шлюбі домоволодіння статусу садиби, відповідно до вимог статті 381 ЦК України.

Такі докази в справі були відсутні як на час розгляду справи у суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді.

Разом з тим, відповідно до договору купівлі-продажу від 08.02.2006, відповідач ОСОБА_2 придбав та став власником домоволодіння, з усіма будівлями та господарчими спорудами (сарай, вбиральня, огорожа, басейн), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що додатково підтверджено Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (т.с. № 1, а.с. 48) та технічним паспортом на житловий будинок (т.с. № 1, а.с. 87).

Крім того, суд першої інстанції врахував, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого 2014 року рішення Василівського районного суду Запорізької області від 07 жовтня 2013 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю майна, придбаного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу, а саме - житлового будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 258,5 кв.м., житловою площею 123,2 кв.м.; визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності за кожним на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_3  скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції при розгляді справи не звернув уваги на ту обставину, що має місце рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10.02.2011 у справі за позовом ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» до ОСОБА_2 (позичальника, іпотекодавця), ОСОБА_1 (поручителя) про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на майно, яке набрало законної сили, та яке на час розгляду вказаної справи перебувало на примусовому виконанні у державній виконавчій службі.
За цим рішенням суд звернув стягнення на житловий будинок АДРЕСА_3 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №12-433/02-01 від 22.02.2006, укладеним із ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк», у сумі 373 838,78 грн. в межах вартості цього майна, переданого в забезпечення його власником ОСОБА_2 за договором іпотеки № 229 від 22.02.2006, р.н. 83433874, шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною, розмір якої буде не нижче розміру звичайних ринкових цін на подібне майно на момент продажу.
Апеляційним судом зазначено, що в силу вимог ст. 346 ч. 1 п. 8 ЦК України, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника, а отже право власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_3 було припинено в силу вимог ст. 346 ч. 1 п. 8 ЦК України ще до того, як позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, а тому зазначений будинок не міг бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя - сторін у цій справі – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на час ухвалення оскаржуємого рішення суду першої інстанції та предметом поділу на ідеальні частки між сторонами у цій справі.

З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем не надано доказів набрання придбаним сторонами під час перебування у шлюбі домоволодінням статусу садиби, відповідно до вимог статті 381 ЦК України, а право власності ОСОБА_2 на домоволодіння АДРЕСА_3 було припинено в силу вимог ст. 346 ч. 1 п. 8 ЦК України ще до того, як позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що зазначене домоволодіння не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Разом з тим, заявляючи вимогу про визнання права власності на Ѕ частку садиби, позивач вказала, що до її складу входить земельна ділянка, яка належить відповідачу ОСОБА_2 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, зареєстрованого 23.11.2009 за реєстраційним номером 010926600160 у Книзі реєстрації державних актів про права власності на землю та права постійного користування землею, договорів оренди землі, площею, 00884 га., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 2320910400:11:036:0013 (т.с. № 1, а.с. 49).

Особливостями інституту приватизації є те, що він визначає вільне, одноразове відчуження земельних ділянок державної або комунальної власності на користь громадян.

Як зазначив суд першої інстанції, виходячи з норм земельного законодавства, право на приватизацію є особистим правом окремого громадянина і реалізується ним самостійно, відповідно земля, отримана в результаті реалізації такого права, є особистою приватною власністю такого громадянина, що скористався своїм правом.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя»статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року і діяла до 13 червня 2012 року.

Відповідно до частини першої статті 125 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент отримання відповідачем державного акта на спірну земельну ділянку, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано 18 листопада 2009 року, а земельна ділянка, одержана відповідачем шляхом приватизації 23 листопада 2009 року (т.с. № 1, а.с.45, 49), тобто вже після розірвання шлюбу, а отже, зробив висновок про те, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача та не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя у розумінні статей 60,61 СК України.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. 

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були  допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 липня 2021 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

О.З. Поляков