ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 вересня 2021 року           справа №360/3586/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року (повне судове рішення складено 02 серпня 2021 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/3586/21 (суддя в І інстанції Петросян К.Є.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення середнього заробітку, надмірно стягнених податків та зборів, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                             УСТАНОВИВ:

09 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі – ГУНП в Луганській області), в якому просив:
стягнути з ГУНП в Луганській області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 12 жовтня 2020 року на день фактичного розрахунку, з розрахунку 6240,00 грн за місяць;
визнати дії ГУНП в Луганській області по відрахуванням необхідних податків та зборів на доходи фізичних осіб, сплата яких є обов`язковою у встановленому законом порядку з виплат по недоотриманому середньому заробітку за час затримки видачі трудової книжки за рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року по справі № 360/1052/20 в сумі 37 742,96 грн протиправними, та зобов`язати зробити перерахунок необхідних податків та зборів у відповідності до чинного законодавства;
стягнути з ГУНП в Луганській області на користь позивача надмірно стягнених податків та зборів з нарахованої недоотриманої середньої зарплати за час затримки видачі трудової книжки в сумі 566,14 будь-яких відрахувань;
зобов`язати ГУНП в Луганській області правильно нарахувати та виплатити компенсацію за не використану у році звільнення відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015, тобто за 55 календарних днів.
Ухвалою місцевого суду від 14.07.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області про стягнення середнього заробітку, надмірно стягнених податків та зборів, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії було залишено без руху. 
Запропоновано позивачу протягом 10 (десяти) календарних днів з дня отримання цієї ухвали усунути зазначені в ухвалі недоліки позовної заяви шляхом надання до суду:
клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з обґрунтуванням поважності причин пропуску строку звернення до суду та доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду;
уточненої позовної заяви із наведенням змісту позовних вимог та викладу обставин, якими обґрунтовуються вимоги позову в частині зобов`язання ГУНП в Луганській області правильно нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за не використану у році звільнення відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015, та визначенням кількості днів, за які підлягає нарахуванню компенсація за невикористану у році звільнення відпустку за цей період.
На виконання вищевказаної ухвали суду, позивачем 26.07.2021 надано уточнену позовну заяву та клопотання про поновлення строку на звернення до суду, в обґрунтування якого позивач наводить підстави, які були зазначені ним у пред`явленій ним 09 липня 2021 року позовній заяві.
Також, із посиланням на правові позиції Верховного Суду від 18.01.2017 у справах № 6-2912цс16, 26.10.2016 за № 6-139цс16, позивач вважав, що відповідач під час його звільнення з поліції, не провів розрахунок по заборгованості за невикористану основну та додаткову відпустку, що підтверджується рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 та постановою Першого апеляційного адміністративного суд від 30.03.2021 по справі № 360/1052/20, а тому він має право на звернення з позовом про стягнення заборгованості та середнього заробітку за час затримки розрахунку без обмежень будь-яким строком.
З метою досудового врегулювання спору, керуючись ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), позивач 06.05.2021 звернувся до відповідача для усунення порушень законодавства при відрахуванні зайвих коштів у сумі 566,14 грн, з суми 37 742,96 грн 04.06.2021, та отримав відповідь від 03.06.2021 № 977/111/22-2021 з відмовою усувати допущене порушення законодавства, що й змусило позивача звернутися до суду.
Крім того зазначив, що рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 по справі № 360/1052/20, яке відповідач добровільно виконав, з порушенням законодавства 09.02.2021, не вступило в законну силу, оскільки ще тривав строк на апеляційне оскарження, а тому і підстав звертатися до суду до прийняття апеляційним судом рішення у позивача не було. До того ж не маючи відповіді від відповідача, позивач не міг сформулювати позовні вимоги, перевірить правильність нарахувань, що в свою чергу перешкоджало йому звернутися до суду раніше.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року повернуто позивачу позовну заяву ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області в частині позовних вимог про: стягнення з ГУНП в Луганській області на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 12 жовтня 2020 року на день фактичного розрахунку, з розрахунку 6240,00 грн за місяць; визнання дій ГУНП в Луганській області по відрахуванням необхідних податків та зборів на доходи фізичних осіб, сплата яких є обов`язковою у встановленому законом порядку з виплат по недоотриманому середньому заробітку за час затримки видачі трудової книжки за рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року по справі № 360/1052/20 в сумі 37 742,96 грн протиправними, та зобов`язання зробити перерахунок необхідних податків та зборів у відповідності до чинного законодавства; стягнення з ГУНП в Луганській області на користь позивача надмірно стягнених податків та зборів з нарахованої недоотриманої середньої зарплати за час затримки видачі трудової книжки в сумі 566,14 грн будь-яких відрахувань.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги висловлено доводи аналогічні висловленим в клопотанні про поновлення строку. В апеляційній скарзі позивач зазначив, що строки звернення до суду ним не були порушені, а всі наявні у нього докази були подані до суду першої інстанції, а тому, на думку позивача, вимоги ухвали про залишення позову без руху ним були виконані.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заяви і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Згідно з частинами першою та другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Тобто, за змістом наведеної процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
При цьому, частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто, встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
КАС України не пов`язує право суду поновити пропущений строк звернення до адміністративного суду з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Таким чином, у кожному випадку, суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та робить висновок щодо поважності чи не поважності причин пропуску строку.
Заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості. Відповідно з цим, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 , рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 у справі № 360/1052/20 було частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області про визнання дій протиправними, стягнення коштів, а саме:
- стягнуто з ГУНП в Луганській області на користь ОСОБА_1 37 742,96 грн недоотриманого середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки;
- зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за не використану у році звільнення відпустку за період з 01 січня 2016 року по 14 січня 2016 року;
- стягнуто з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 травня 2019 року по 12 жовтня 2020 року в сумі 500,00 грн.
При цьому, позивач 09.02.2021 отримав кошти в сумі 39 652,02 грн на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 у справі № 360/1052/20. А листом відповідача від 15.02.2021 № 241/111/22-2021 (отримано позивачем 18.02.2021), ГУНП в Луганській області роз`яснено позивачу про нараховані та сплачені на виконання рішення суду від 12.10.2020 у справі № 360/1052/20 виплати із наданням платіжного доручення і довідки щодо нарахованої компенсації за невикористану відпустку.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що матеріалами позовної заяви підтверджується, що позивач з 18.02.2021 був обізнаний про нараховані та виплачені йому суми грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки на виконання рішення суду від 12.10.2020 по справі № 360/1052/20.
Слід звернути увагу, що строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20, де судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа № 806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа № 420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа № 813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа № 815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа № 620/1982/19).
ОСОБА_1 звернувся із цим позовом, відповідно до якого просив суд, зокрема: стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 12.10.2020 на день фактичного розрахунку, з розрахунку 6240,00 грн за місяць; визнати дії ГУНП в Луганській області по відрахуванням необхідних податків та зборів на доходи фізичних осіб, сплата яких є обов`язковою у встановленому законом порядку з виплат по недоотриманому середньому заробітку за час затримки видачі трудової книжки за рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 по справі № 360/1052/20 в сумі 37 742,96 грн протиправними, та зобов`язати зробити перерахунок необхідних податків та зборів у відповідності до чинного законодавства.
Тобто, позивач згідно наданого позову не погоджується з нарахованими та виплаченими йому ГУНП в Луганській області сумами грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки на виконання рішенням суду від 12.10.2020 у справі № 360/1052/20, про деталізацію яких йому стало відомо 18.02.2021 з листа відповідача.
Натомість, до суду позивач звернувся 09.07.2021, тобто з порушенням визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку, про що було зазначено місцевим судом в ухвалі від 17.07.2021.
Слід зауважити, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, яка звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Разом з тим, звертаючись до суду 26.07.2021 із заявою про поновлення строку для звернення до адміністративного суду, позивачем не наведено жодних підстав та не надано доказів на підтвердження існування поважних причин пропуску ним строку для звернення до адміністративного суду в частині зазначених позовних вимог.
При цьому, посилання позивача щодо не обмеження будь-яким строком на звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості та середнього заробітку за час затримки розрахунку, апеляційний суд, як і зауважив місцевий суд, вважає незмістовними, з огляду на таке.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною ч компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 (провадження №12-301гс18) та в ухвалі Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 240/10775/20 (провадження № К/9901/7408/21).
Доводи позивача щодо досудового порядку вирішення спору судом до уваги не беруться, оскільки досудовий порядок вирішення спору в цих правовідносинах не передбачений будь-яким законом.
Посилання позивача на те, що рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 по справі № 360/1052/20 станом на момент добровільного виконання відповідачем (09.02.2021) не набрало законної сили, суд вважає безпідставним, оскільки зазначена обставина не впливає на перебіг процесуального строку, пропущеного позивачем.
Так, постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2021 у справі № 360/1052/20 скасовано в частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 360/1052/20 відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за не використану у році звільнення відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 та прийнято нове судове рішення в цій частині, яким зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за не використану у році звільнення відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015, на виконання якого 20.04.2021 позивач отримав кошти в сумі 614,64 грн на свій картковий рахунок.
Разом з тим, до місцевого суду із цим позовом ОСОБА_1 звернувся 09.07.2021, тобто з пропуском місячного строку як від дати, коли він був обізнаний про нараховані та виплачені йому суми на виконання рішення суду від 12.10.2020 по справі № 360/1052/20, а саме 18.02.2021, так і від дати набрання законної сили рішенням суду в зазначеній справі, а саме 30.03.2021.
Частиною першою статті 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що підстави, зазначені позивачем для поновлення строку звернення до адміністративного суду, не є неповажними.
В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи переконливих доводів, які б були безпідставно залишені поза увагою суду першої інстанції.
Також слід зазначити, що, на переконання апелянта, місцевим судом не враховано, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, що набув чинності 02.04.2020 визначено, що процесуальні строки не зупиняються, не поновлюються, а автоматично продовжуються.
З цього приводу судова колегія зазначає, що позивач звернувся до суду з цим позовом 09 липня 2021 року та у позовній заяві, заяві на усунення недоліків, а також в апеляційній скарзі позивач не мотивує причини зволікання на звернення до суду з відповідною позовною заявою під час впровадження на території України карантину та не зазначає про наявність дійсних істотних перешкод чи труднощів для своєчасного подання позову в цей період, які б були об`єктивними та не залежали від його волевиявлення, а також були зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 360/3586/21 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 13 вересня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          Т. Г. Гаврищук          

                                                                                                         А. А. Блохін