УХВАЛА

11 серпня 2021 року 
Київ
справа №500/3935/20
адміністративне провадження №К/9901/27392/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Желєзного І.В.,
суддів: Бевзенка  В.М.,  Берназюка Я.О., 
перевіривши касаційну скаргу Державної служби геології та надр України
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року 
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року
у справі № 500/3935/20
за позовом Державної служби геології та надр України 
до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 
про анулювання спеціального дозволу на користування надрами, 
ВСТАНОВИВ:
Державна служба геології та надр України звернулася в Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , в якому просила припинити право користування надрами шляхом анулювання спеціального дозволу на користування надрами №6073 від 04 серпня 2015 року.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.
23 липня 2021 року позивачем направлено до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі № 500/3935/20.
Перевіривши відповідність вказаної касаційної скарги та доданих до неї документів вимогам ст. 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) колегія суддів приходить до висновку, що вказана скарга підлягає залишенню без руху, виходячи з наступного.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) ст. 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Приписами ч. 4 ст. 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
У разі подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 4 ст. 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі п. 2 ч. 4 ст. 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у ч. ч.  2, 3 ст. 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №808/4077/17 є необґрунтованим, оскільки така має загальний характер та не спростовує висновки судів попередніх інстанцій.
Також, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на правові позиції Великої Палати Верховного Суду висловлені у постановах від 03 квітня 2018 року у справі №761/33504/14-а, від 18 квітня 2018 року у справі №802/950/17-а, від 03 жовтня 2018 року у справі №2-а-299/10, оскільки наведені судові рішення стосуються оцінки судом  інших фактичних обставин, а також в яких відсутні правові висновки щодо застосування норм права зі спірних правовідносин.
Отже, позивачем у касаційній скарзі не зазначено підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України.
Відповідно до ч. 2 ст. 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених ст. 330 цього Кодексу, застосовуються положення ст. 169 цього Кодексу, а саме така касаційна скарга залишається без руху.
Виходячи з наведеного, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати строк для усунення недоліків касаційної скарги особі, яка її подала, шляхом надання до суду обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження згідно з ч.  4 ст. 328 КАС України.    
У випадку неусунення недоліків касаційної скарги, така буде повернута особі, яка її подала, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 та ч. 2 ст. 332 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 169, 328, 330, 332 КАС України,
УХВАЛИВ:
Залишити без руху касаційну скаргу Державної служби геології та надр України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року  та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі № 500/3935/20 за позовом Державної служби геології та надр України до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про анулювання спеціального дозволу на користування надрами.
Надати скаржнику строк десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач                                                                                  І. В. Желєзний
Судді                                                                                                    В. М. Бевзенко
                                                                                                    Я. О. Берназюк