КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 752/19701/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/7882/2021
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
07липня 2021 року                                                     місто Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних  справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гаращенка Д.Р., Мостової Г.І., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» про визнання частково недійсним договору про відступлення права вимоги,
В С Т А Н О В И В :
08 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, де просив визнати недійсним частину договору про відступлення прав вимоги.
28 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив в порядку забезпечення позову зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Горбача І.С. зняти арешт з майна та коштів ОСОБА_1 , які були накладені в рамках виконавчого провадження ВП № 57293843 на підставі постанов від 25.09.2018 та 11.10.2018 приватного виконавця про арешт майна та коштів боржника, заборонити приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Горбачу І.С. в подальшому вчиняти виконавчі дії в рамках вказаного виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів № 757/8230/13-ц, виданих Печерським районним судом м. Києва 17.03.2014 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта банк» боргу в розмірі 1 596 639,89 грн до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі, а також заборонити АТ «Альфа - банк» вчиняти будь-які дії, пов`язані з виконанням рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2013 року у справі за позовом ПАТ «Дельта банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.
Заява мотивована тим, що невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення його позову до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта банк», про визнання частково недійсним договору про відступлення прав вимоги залишено без задоволення.
Ухвала мотивована тим, що предмет цього позову та наведені заявником докази є необгрунтованими, оскільки вказаний спосіб забезпечення позову, який просить застосувати ОСОБА_1 , не є співмірним з заявленими позовними вимогами та жодним чином не забезпечить можливого виконання рішення суду.
У разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання частково недійсним договору про відступлення прав вимоги, такий договір вважатиметься недійсним з моменту набрання рішенням суду законної сили. 
При цьому, зазначене судове рішення не потребуватиме примусового виконання, а отже відсутні підстави вважати, що невжиття заходу забезпечення позову у вищевказаний спосіб, про який зазначає заявник, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. 
При вчиненні виконавчих дій виконавець керується, у тому числі, Законом України «Про виконавче провадження», відповідно до якого він уповноважений державою на здійснення діяльності з примусового виконання рішень, визначених законом та у спосіб і порядок, встановлені законом.
За змістом ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний ( приватний ) виконавець зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного у документі на його виконання, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.
Окрім цього, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів ( посадових осіб ) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Не погоджуючись із ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при її ухваленні. 
При цьому, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу і, за результатами апеляційного розгляду, ухвалити відповідну постанову. 
У письмових поясненнях щодо апеляційної скарги, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» повідомило, що вважає оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню ( а.с. 81 ).
Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Як встановлено судом, що підтверджується матеріалами справи, позивач подав до Голосіївського районного суду м. Києва позовну заяву, де просив визнати недійсною частину договору № 2098/к від 09.12.2019, укладеного між АТ «Альфа банк» та ПАТ «Дельта банк» про відступлення ( купівля-продаж ) прав вимоги, що стосується лише кредитного договору № 11134251000 від 28.03.2007  щодо ОСОБА_1 ( а.с. 2-5 ).
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в січні 2020 року          ОСОБА_1 отримав повідомлення боржника від 13.12.2019 № 43 про те, що АТ «Альфа банк» на підставі договору № 2098/к від 09.12.2019 укладеного між АТ «Альфа банк» та ПАТ «Дельта банк» про відступлення ( купівля-продаж ) прав вимоги, за кредитним договором № 11134251000 від 28.03.2007, став кредитором  ОСОБА_1 . 
При цьому, кредитний договір № 11134251000 від 28.03.2007, був укладений між  ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» 28.03.2007, із строком погашення вказаного кредиту 28 березня 2017 року. 
Також з ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 уклав договір поруки           № 104921 від 28.03.2007, договір поруки № 1049116 від 28.03.2007 та договір іпотеки № 50912 від 28.03.2007.
Після цього, АТ «Дельта банк» став кредитором ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором           № 11134251000 від 28.03.2007, укладеним між  ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», від 08 грудня 2011 року.
Окрім цього, 28 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав до Голосіївського районного суду м. Києва заяву на підставі ст. 149 ч. 1, ст. 152 ч. 1 п. 1 ЦПК України, в якій просив, в якості забезпечення позову, зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Горбача І.С. зняти арешт з майна та коштів ОСОБА_1 ( ІК № 2681612871 ), які були накладені в рамках виконавчого провадження ВП № 57293843  відповідно до постанови від 25.09.2018 про арешт майна боржника, постанов від 25.09.2018, від 11.10.2018 та інших постанов про арешт коштів боржника, заборонити приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Горбачу І.С. в подальшому вчиняти виконавчі дії в рамках виконавчого провадження № 57293843 з примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2013 за позовом АТ «Дельта банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором  до набрання законної сили судовим рішенням у справі                      № 752/19701/20 про визнання недійсним договору № 2098/к від 09.12.2019 між АТ «Альфа банк» та ПАТ «Дельта банк» про відступлення ( купівля-продаж ) прав вимоги, в частині кредитного договору № 11134251000 від 28.03.2007 на ім`я ОСОБА_1 , що знаходяться в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва, заборонити АТ «Альфа банк» вчиняти будь-які дії, пов`язані із виконанням рішення Печерського районного суду м Києва від 11 листопада 2013 року до набрання законної сили судовим рішенням у справі                        № 752/19701/20 ( а.с. 9-12 ).
Заява мотивована тим, що невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. 
При цьому, як встановлено судом, рішенням Печерського районного суду м Києва від 11 листопада 2013 року задоволено позов ПАТ "Дельта Банк" та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ "Дельта банк" заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11134251000 (№11134251001), укладеним 28 березня 2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 , зі змінами та доповненнями згідно додаткової угоди № 1 від 30 квітня 2009 року, усього у розмірі 1 593 198 грн. 89 коп. та відшкодування судових витрат по оплаті судового бору 3 441 грн. в рівних частинах з кожного. 
На підставі вказаного судового рішення 17 березня 2014 року Печерським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист № 757/8230/13-ц ( а.с. 13 ). 
Постановами приватного виконавця виконавчого округу м. Києва   Горбача І.С. року від 15 вересня 2018 року відкрито виконавче провадження                   № 57293843 з примусового виконання вказаного  виконавчого  листа, а  25 вересня 2018 - накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, що належить ОСОБА_1 грошові кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках, на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди виконавця 1 749 285,88 грн ( а.с. 15-16, 17-18, 19-20 ).  
При цьому, ОСОБА_1 не оскаржено постанови про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на його майно та грошові кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що право вимоги щодо вказаної заборгованості за кредитним договором № 11134251000 ПАТ "Дельта банк" 09.12.2019 було відступлене АТ "Альфа - банк" на підставі договору від 09.12.2019, який оспорений позивачем в частині, а заявлені ним заходи забезпечення залишені без задоволення ( а.с. 2-5, 30-32 ).
При вирішенні заявлених апеляційних вимог суд другої інстанції вважає за необхідне зазначити правове обґрунтування свого судового рішення. 
Так, відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
Забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача             ( заявника ). 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору. 
Відповідно до вимог статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та ( або ) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів. Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. 
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. 
Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд ( судя ) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. За п. 10 указаної постанови, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, а відповідач фактично не позбавлений користуватись спірним майном за винятком відчуження такого. При цьому, забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд ( суддя ) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу. При здійсненні судочинства, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 ( далі - Конвенція ) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» ). 
У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. 
Окрім цього, відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний ( приватний ) виконавець зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного у документі на його виконання, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.
Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів     ( посадових осіб ) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
З урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, правильно встановив, що у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання частково недійсним договору про відступлення прав вимоги, такий договір вважатиметься недійсним з моменту набрання рішенням суду законної сили.
При цьому, зазначене судове рішення не потребуватиме примусового виконання, а отже відсутні підстави вважати, що невжиття заходу забезпечення позову у вищевказаний спосіб, про який зазначає заявник, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. 
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що із змісту позовної заяви ОСОБА_1 та характеру позовних вимог вбачається, що позивач не ставив на розгляд суду жодної з вимог, рішення за якими, у разі їх задоволення, без вжиття зазначених заходів забезпечення позову, було б неможливо чи складно виконати, адже визнання недійсним частини договору про відступлення права вимоги не є майновою вимогою і для її виконання компетентними органами, у разі задоволення позову, достатнім є лише судове рішення, що набрало законної сили. 
Таким чином, заявлені ОСОБА_1 заходи забезпечення позову не є адекватними заявленим вимогам, не перебувають у зв`язку з предметом позовних вимог, а тому підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відсутні. 
Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди до виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. 
Окрім того, щодо вимог ОСОБА_1 про зобов`язання приватного виконавця вчиняти виконавчі дії в рамках виконавчого провадження                  № 57293843 з примусового виконання рішення Печерського районного суду    м. Києва від 11.11.2013, апеляційний суд вважає за необхідне відмітити, що при вчиненні виконавчих дій, приватний виконавець керується, у тому числі Законом України «Про виконавче провадження», він є уповноважений державою на здійснення діяльності з примусового виконання рішень, визначених законом та у спосіб і порядок, встановлені законом, суд не має повноважень втручатися в діяльність приватного виконавця. 
Апеляційний суд вважає обґрунтованими підстави та мотиви ухвали суду першої інстанції при залишенні без задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, і відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскаржувана ухвала постановлена без належної оцінки наданих позивачем доказів та їх належного обґрунтування.
Вимога ОСОБА_1 в частині заборони АТ «Альфа банк» вчиняти будь-які дії, пов`язані із виконанням рішення Печерського районного суду        м. Києва від 11.11.2013 до набрання законної сили судового рішення у справі  № 752/19701/20, на переконання апеляційного суду, не відповідає нормам матеріального та процесуального права, оскільки зазначений вид забезпечення позову не конкретизований заявником, та може призвести до порушення прав АТ «Альфа банк». 
Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 2, 147-151, 260, 263 ЦПК України, ст. 7 Кодексу професійної етики Приватних виконавців, ст. 9 ч. 3, ст. 18 ч. 2 п. 2 Закону України «Про виконавче  провадження», а також неврахування зазначених ним правових висновків Верховного Суду при його ухваленні, з точки зору суду другої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції, а тому - не є правовою підставою для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення.
Інші доводи апелянта, зокрема про те, що пропущено та не поновлено трирічний строк позовної давності, а тому приватний виконавець не має права на виконавчі дії, щодо шахрайських дій з боку посадовців ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк» на суму 125 233,00 доларів США, з точки зору суду другої інстанції, правового значення, у цьому випадку, для задоволення заявлених апеляційних вимог не мають, а тому - не спростовують законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
 Наданий суду витяг з кримінального провадження № 42015100070000151 від 05.08.2015 щодо підроблення працівниками АКІБ «УкрСиббанк» додаткових угод від 30.04.2009 до договорів поруки від 28.03.2007 ( а.с. 26 ) з точки зору суду другої інстанції не спростовує висновок місцевого суду про необґрунтованість заявлених вимог, оскільки він не відповідає вимогам ст.ст. 79-81 ЦПК України і є копією невідомого походження.
Копіями невідомого походження, як зазначено у  правових позиціях Верховного суду України у справах №6-57743св10, №6-29420св10, є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставленням із оригіналом.
Разом з тим, ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції такої можливості щодо перевірки справжності цього витягу шляхом співставленням із оригіналом позивачем не надано.
Відтак, викладені у апеляції доводи, суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, судове рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України. 
Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело  до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено. 
При цьому, апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ). 
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 77-82, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» про визнання частково недійсним договору про відступлення права вимоги - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 
Головуючий                                                                А.С. Сержанюк

Судді:                                                                          Д.Р. Гаращенко

                                                                                      Г.І. Мостова