Єдиний унікальний номер 233/5316/20 
Номер провадження 22-ц/804/1796/21        

                                                               ПОСТАНОВА
                                                         ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючий суддя: Мірути О.А.,
суддів: Халаджи О.В., Хейло Я.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 233/5316/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2021 року ухваленого в приміщенні Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, (суддя Бєлостоцька О.В.), 

                                          В С Т А Н О В И В:

        КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

26 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг вказуючи, що вони із відповідачем по справі, а також малолітній ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2010 року є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Кожному з них належить по 1/3 частині вказаної квартири. Вона зареєстрована за зазначеною адресою з 25 квітня 2019 року. 
Відповідач  ОСОБА_2 в квартирі не зареєстрований, проте, як власник зобов`язаний приймати участь в оплаті житлово-комунальних послуг. За період часу з жовтня 2018 року по листопад 2020 року нею було сплачено в рахунок вартості житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 грошові кошти в загальному розмірі 29096 грн. 80 коп., з яких квартплата у розмірі 1917 грн. 00 коп., централізоване теплопостачання – 22000 грн. 00 коп., оплата за природний газ – 2637 грн. 80 коп., вода та водовідведення - 2542 грн. 00 коп. Відповідач ОСОБА_2 в добровільному порядку не виконує свого обов`язку зі сплати вартості житлово-комунальних послуг по квартирі, співвласником якої являється.
Позивачка ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в рахунок вартості сплачених житлово-комунальних послуг в розмірі 9649 грн. 93 коп. (29096 грн. 80коп : 3); стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 грн. 80коп та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5067 грн. 50коп.

       КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

       Рішенням Костянтнівського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 до ОСОБА_2 про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати житлово-комунальних послуг в загальному розмірі 9480 (дев`ять тисяч чотириста вісімдесят) гривень 67 копійок. В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 826 (вісімсот двадцять шість) гривень 09 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4978 (чотири тисячі дев`ятсот сімдесят вісім) гривень 82 копійки.

        КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

         Відповідач ОСОБА_2 з рішенням суду першої інтенції не погодився та подав апеляційну скаргу у якій посилається на неправильне застосування матеріальних норм права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути з нього витрати з оплати житлово-комунальних послугу сумі 7800 грн. Також просить стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з урахуванням розміру на професійну правничу допомогу у розмірі 10% від суми позову. Вирішити питання про стягнення з ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу.

       УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме неправильне тлумачення закону. 
Апелянт зазначає у своїх доводах, що норми закону містять вимоги про те, що співвласник зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного мана, у сплаті податків, зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями пов`язаними із спільним майном. Але нічого не сказано, що співвласник повинен брати участь у втратах на комунальні послуги необхідні для проживання інших співвласників у сумісному майні. Вважає, що послуги з теплопостачання, квартплата необхідні для утримання майна та вони сплачуються незалежно від кількості зареєстрованих (проживаючих) осіб, а комунальні послуги з газопостачання, водопостачання, електропостачання сплачуються тільки за користування вказаними послугами проживаючими у приміщенні людьми. Тобто утримання майна – це не є утримання мешканців, які мешкають у цьому майна. Тобто на його думку, суд повинен був при винесенні рішення врахувати тільки витрати позивача за послуги теплопостачання та квартплати у розмірі 22000 + 1400=23400 грн. та необхідно було стягнути з відповідача 1/3 частину від цієї суми, а саме 7800 грн.
Крім того, апелянт не згоден зі стягнутою з нього суми витрат на професійну правничу допомогу, вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо стягнення з нього відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі стягненому судом, а саме 4978, 82 грн. та сума витрат на професійну правничу допомогу повинна дорівнювати 10% від суми стягнутої користь позивачки.     

        УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

       ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано відповідно до рішення Народного суду м. Костянтинівки Донецької області від 12 червня 1991 року (а.с.83). 
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2010 року позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , по 1/3 частині кожний, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності (а.с.13,14-16,17).
Позивачка ОСОБА_1 з 25 квітня 2019 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 , що підтверджується копією паспорту та довідкою КП «Служба єдиного замовника» від 20 серпня 2020 року № 1682 (а.с.10-11, 22).
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.19-21).
Як вбачається з рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 грудня 2014 року у цивільній справі № 233/5099/14-ц, яке набрало законної сили 11 грудня 2014 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було задоволено – усунуто перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_3 ; зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 вільний доступ до вказаної квартири (а.с.81, 84). 
Судом першої інстанції також були досліджені надані позивачкою на підтвердження заявлених позовних вимог копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що ОСОБА_1 сплачено вартість послуг теплопостачання за період часу з лютого 2019 року по листопад 2020 року у загальному розмірі 23000 грн. 00 коп. (в межах заявлених позовних вимог - 22000 грн. 00коп.), водопостачання в листопаді 2020 року – 2542 грн. 00 коп., газопостачання з листопада 2019 року по листопад 2020 року – 2500 грн. 00 коп., квартплата з серпня по листопад 2020 року – 1400 грн. 00 коп. (а.с.24-50), що також узгоджується із відомостями, наведеним у роздруківках по особовому рахунку за вказаною адресою (а.с.82, 117,120, 122).
При цьому суд зауважив у своєму рішенні, що позивачкою двічі подано копію квитанції від 20 серпня 2020 року про сплату квартплати у сумі 500 грн. (а.с.24,26). З роздруківки по особовому рахунку № НОМЕР_1 також вбачається, що 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 було сплачено 500 грн., а не 1000 грн. З огляду на наведене, загальна сума сплаченої позивачкою за період часу з серпня по листопад 2020 року квартплати відповідно до поданих квитанції складає 1400 грн. 00коп. (1900грн. 00коп.- 500грн. 00коп.). 
Зазначене вище не оспорювалось в судовому засіданні позивачкою ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_4 .
Отже, за вказаний вище період позивачкою ОСОБА_1 сплачено комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 в загальному розмірі 28442 грн. 00 коп. (22000 грн. 00коп. + 1400 грн. 00коп. + 2542 грн. 00коп. + 2500 грн. 00коп).

         ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
      
        Згідно з положеннями пункту 4 частини 1, частини 4 статті 376 ЦПК, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
       Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

        МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог дотримався.
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє відображення у ст. 60 СК України.
Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
За змістом частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно положень ч.1 ст. 151 та ст.162 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.
Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Частинами 3, 4 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно статті 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (надалі – Закон).
       Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги а цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
У ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений порядок оплати житлово-комунальних послуг, відповідно до якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. А у ч. 3 цієї ж статті вказано, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Таким чином, відповідно до наведених норм матеріального права, підставою для задоволення вимоги стягнення коштів на утримання спільного майна, є виконання співвласником солідарного обов`язку щодо сплати необхідних витрат на утримання майна.
Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а відповідно до п. 6 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово- комунальні послуги», споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг.
Відповідно до ч.1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотню вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.
Така ж позиція викладена у постановах Верховного Суду України, а саме, в постанові Верховного Суду по справі № 712/10644/16-ц від 06.05.2019 року де зазначено: «Відповідно до пунктів 5, 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги. Установивши, що відповідач, як співвласник спірної квартири, свого обов`язку щодо участі у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна не виконував, не здійснював оплату  комунальних послуг відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.»
Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 2 ст. 317 ЦК України встановлено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частиною 4 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна (Постанова Верховного Суду від 19 серпня 2020 року по справі № 703/2200/15-ц.
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Вищевикладене повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18), в якому встановлено, що сторони є співвласниками нерухомого майна і, відповідно до закону, зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України від 28.06.1996№ 254к/96-ВР власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Відповідно до ч. 1 ст. 322 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV (далі ЦК України) власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що відповідачі по справі є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано у рішенням Народного суду м. Костянтинівки Донецької області від 12 червня 1991 року (а.с.83).
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2010 року позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , по 1/3 частині кожний, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності (а.с.13,14-16,17).
Позивачка ОСОБА_1 з 25 квітня 2019 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 , що підтверджується копією паспорту та довідкою КП «Служба єдиного замовника» від 20 серпня 2020 року № 1682 (а.с.10-11, 22).
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.19-21).
Як вбачається з рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 грудня 2014 року у цивільній справі № 233/5099/14-ц, яке набрало законної сили 11 грудня 2014 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було задоволено – усунуто перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_3 ; зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 вільний доступ до вказаної квартири (а.с.81, 84).
З долучених до матеріалів справи позивачем квитанцій про оплату комунальних послуг вбачається, що вона здійснювала оплату та на підтвердження заявлених позовних вимог копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що ОСОБА_1 сплачено вартість послуг теплопостачання за період часу з лютого 2019 року по листопад 2020 року у загальному розмірі 23000 грн. 00коп. (в межах заявлених позовних вимог - 22000 грн. 00коп), водопостачання в листопаді 2020 року – 2542 грн. 00коп., газопостачання з листопада 2019 року по листопад 2020 року – 2500 грн. 00коп., квартплата з серпня по листопад 2020 року – 1400 грн. 00 коп. (а.с.24-50), що також узгоджується із відомостями, наведеним у роздруківках по особовому рахунку за вказаною адресою (а.с.82, 117,120, 122).
При цьому суд першої інстанції взяв до уваги той факт, що позивачкою двічі подано копію квитанції від 20 серпня 2020 року про сплату квартплати у сумі 500 грн. (а.с.24,26). 
З роздруківки по особовому рахунку № НОМЕР_1 також вбачається, що 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 було сплачено 500 грн., а не 1000 грн. З огляду на наведене, загальна сума сплаченої позивачкою за період часу з серпня по листопад 2020 року квартплати відповідно до поданих квитанції складає 1400 грн. 00коп. (1900грн. 00коп.- 500грн. 00коп).
Суд першої інстанції у своєму рішенні задовольняючи частково позовні вимоги позивача в частині вимог до відповідача та стягнення з нього у солідарному порядку грошових коштів за житлові – комунальні послуги обґрунтовано дійшов до такого висновку, оскільки відповідачем ОСОБА_2 , як співвласником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ., не дотримано обов`язку з утримання належної йому квартири та оплати житлово-комунальних послуг.
Не проживання відповідача у квартирі, яка належить йому на праві спільної власності, та факт відсутності її реєстрації у цій квартирі не звільняє ОСОБА_2 , як співвласника квартири, від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, які були надані позивачем.
Судом встановлено, що між сторонами не було укладено будь-яких договорів щодо утримання спільної квартири, а тому суд приходить до висновку, що сторони несуть спільний обов`язок щодо утримання нерухомого майна відповідно до частки кожного з них у праві спільної  власності.
Надані послуги, які не обліковуються засобами обліку та надаються для підтримання та експлуатації квартири, повинні оплачуватися спільно.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13.03.2019 року по справі № 521/3743/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений порядок оплати житлово-комунальних послуг, відповідно до якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. А у ч. 3 цієї ж статті вказано, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово – комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Таким чином, відповідно до наведених норм матеріального права, підставою для задоволення вимоги стягнення коштів на утримання спільного майна, є виконання співвласником солідарного обов`язку щодо сплати необхідних витрат на утримання майна.
Відсутність у відповідача доступу до квартири не звільняє його від обов`язку по утриманню належного його майна. В даному випадку відповідач має право звернутися до суду за захистом порушеного права.
Доводи скарги про те, що позивач зловживає своїми правами та перешкоджає відповідачу у користуванні власністю, відсутність реєстрації у вказаній квартирі та те, що він не користується послугами тому і не повинен нести відповідні витрати належним чином не підтверджені, не мають правового значення та є безпідставними, спростовуються висновками щодо застосування наведених норм статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 360, 526, 544 ЦК України, які були викладені у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, які суд першої інстанції застосував відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Відповідно до загальних принципів зобов`язального права, особа, яка понесла витрати на утримання майна, яке на праві власності належить іншій особі, має право на відшкодування власником понесених нею документально підтверджених витрат за наявності передбачених законом обставин.
Щодо оскарження  рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат апеляційний суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 08 листопада 2018 року позивач скористалась своїм правом на отримання правничої допомоги, уклала договір про надання правничої допомоги від 08 листопада 2018 року з адвокатом Розумовським О.С. (а.с.6-8)
Відповідно до додаткової угоди № 1 до договору № 08/11/18-1 про надання правової допомоги від 08.11.2018 року від 29.01.2021 року між адвокатом Розумовським О.С. та Величко Т.М. було укладено додаткову угоду за цивільній справі № 233/5316/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 9648 грн. 93 коп. та витрат на професійну допомогу.
Згідно з актом приймання – передачі виконаних робіт/послуг із надання правових допомоги із детальним описом робіт/послуг, виконаних адвокатом станом на 22.02.2021 року  складає: зустріч та юридична консультація з клієнтом – витрачено 1 годину, складання /подання – позовної заяви. Відповідь на відзив – витрачено 3 години, участь у судовому засіданні 22.02.2021 року та наступному судовому засіданні під час розгляду справи по суті спору. Всього за вищевказаними п.п. 1-3 п.2.1 цього розрахунку надано та підраховано правової (професійної правничої) допомоги у справі № 233/5316/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 9648грн. 93 коп. та витрат на професійну правничу допомогу 1год. + 3 год. 4х1013, 5 +1013, 5=5067, 5 грн. (а.с.92)
При цьому представник позивача надав документ, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, а саме квитанцію до прибуткового касового ордера № 1 від 25.02.2021 року на суму 5067 грн. 50 коп. (а.с102).
Відповідачем у справі не заявлялось клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, а тому суд не вправі з власної ініціативи зменшити розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу.
           Разом з тим, 19 квітня 2021 року відповідач у судовому засіданні заперечував у задоволенні позову , у тому числі у стягнення понесених позивачем витрат на правову допомогу.  
            З наведених підстав, суд апеляційної інстанції ставить під сумнів наявність правових підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 4978,82 грн.  
Відповідно до ст.ст. 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються договором про надання правової допомоги.
Рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East\West Alliance Limited проти України" (заява №19336/04, п. 269) вказує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято додаткову постанову у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), де зазначено таке.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
-розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
-розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1.) їх дійсність; 2.) необхідність; 3.) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального кодексу України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на наведене, а також зважаючи на принцип співмірності наданої адвокатом Разумовським О.С. правничої допомоги із заявленим розміром судових витрат, витрачений ним час на надання цієї допомоги, співвідношення ціни позову з витратами на правничу допомогу, колегія суддів приходить до висновку про необхідність їх зменшення із  4978 грн. 82 коп. до 1 500 гривень, на користь ОСОБА_1 .
З урахуванням викладеного рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2021 року підлягає зміні в частині стягнутих з відповідача судових витрат.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції в частині стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг  є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

       ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку при визначенні розміру суми стягнення витрат професійної правничої допомоги, тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру суми стягнення.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Враховуючи те, що рішення суду змінено у частині розміру судових витрат пов`язаних з правничою допомоги, тому підстави зміни або розподілу судового збору за подання апеляційної скарги відсутні.

  Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2021 року змінити  в частині розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот ) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя:      О.А. Мірута

Судді:        О.В. Халаджи 

  
         Я.В. Хейло