Дата документу 06.07.2021 Справа № 334/4869/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/1185/21                                Головуючий у 1-й інстанції: Ісаков Д.О.
Є.У.№  334/4869/20                          Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                Кримської О.М.,
                       Дашковської А.В.,
секретар: Бабенко Т.І.,         
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом    ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частку майна, стягнення грошової компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Погосян Маргарита Арсенівна, на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2021 року, 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2  про визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя, яке набуто під час шлюбу у вигляді квартири АДРЕСА_1 , автомобіль марки AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , про визнання права власності на Ѕ частку вказаної квартири та стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки автомобілю у розмірі 225000,00 грн.
Зазначала, що 01 жовтня 2011 року сторони уклали шлюб, мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Шлюбні відносини між сторонами припинені у серпні 2019 року. З тих пір вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13 лютого 2020 року шлюб між ними розірвано. 
Перебуваючи у шлюбі, сторони спільно придбали квартиру АДРЕСА_1 , та автомобіль марки AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Документів на придбання вказаного майна у неї не має, оскільки вказане майно зареєстроване за відповідачем.
Посилаючись на те, що сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна, просила суд визнати майно, набуте під час шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частку спірної квартири та стягнути на її користь грошову компенсації ринкової вартості Ѕ частки автомобілю у розмірі 225 000 грн.
Заперечуючи проти позову, у вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,59 кв.м., та на транспортний засіб автомобіль AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
В обґрунтування зустрічного позову зазначав, що спірна квартира і автомобіль були придбані ним за власні кошти та кошти його батьків, за ці ж кошти він здійснював ремонтні роботи. ОСОБА_1 участі у придбанні квартири не приймала та не надавала грошові кошти для здійснення ремонту в квартирі.
Спірна квартира була придбана за договором міни.
Відповідно до п.1 договору міни ОСОБА_2 обміняв належну йому на праві приватної власності квартиру за АДРЕСА_2 , загальною площею 34,8 кв.м., на квартиру за АДРЕСА_1 , загальною площею 71,59 кв.м., що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 .
Згідно п.2 договору міни квартира за АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 31.03.2010 року. Згідно зі звітом про оцінку майна від 15.04.2013 року, виданим ФОП-СОД Добишевою Н.В., експертна грошова оцінка квартири АДРЕСА_3 , що відчужується за цим договором складає 148758,00 грн. 
Відповідно до п.6 обмін проводиться з доплатою у 15 826,00 грн., які ОСОБА_2 передав ОСОБА_5 , а остання прийняла грошові кошти до підписання договору.
Згідно п.8 Договору міни ОСОБА_2 стверджує, що відчужувана квартира є його особистою власність, оскільки на момент придбання нерухомого майна в зареєстрованому шлюбі він не перебував, і осіб, які б могли поставити питання щодо визнання за ними права власності на квартиру (її частку), відсутні.
Отже відчужувана квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
Напередодні укладення договору міни, а саме: 21.05.2013 року його мати зняла грошові кошти зі свого банківського рахунку, щоб передати своєму синові для укладення договору міни, оскільки потрібно було здійснити доплату в розмірі 15 826,00 грн. та виконати ремонтні роботи у придбаній квартирі.
Транспортний засіб він придбав за власні кошти, ОСОБА_1 ніяких коштів не надавала для придбання транспортного засобу.
В подальшому, 14.01.2020 відповідно до договору купівлі-продажу № 2342/2020/1873725 він передав автомобіль у власність ОСОБА_3 , а останній прийняв транспортний засіб – автомобіль марки AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 178888,22 грн.
Посилаючись на вказані обставини, просив визнати на спірне майно право особистої приватної власності.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частку майна, стягнення грошової компенсації задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю майно подружжя, яке було набуте під час шлюбу у вигляді:
квартири АДРЕСА_4 ;
автомобіля марки AUDI Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
В порядку поділу майна подружжя визнано за   ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки транспортного засобу автомобіля AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 225000 (двісті двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі 12161 (дванадцять тисяч сто шістдесят одну) гривню 20 копійок, які складаються з: витрат на правничу допомогу у розмірі 5500,00 гривень та витрат по сплаті судового збору у розмірі 6661,20 гривень.
В задоволенні зустрічних позовних вимог – відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що сторони, перебуваючи у шлюбі з жовтня 2011 до лютого 2020 року, за спільні кошти придбали у спільну сумісну власність трикімнатну квартиру і автомобіль, відповідач розпорядився автомобілем без згоди своєї дружини, за ціною, яка не відповідає ринковій, а тому в порядку поділу майна подружжя за кожною із сторін суд визнав право власності на Ѕ частку квартири та стягну з відповідача грошову компенсацію ринкової вартості Ѕ частки автомобіля. Зустрічний позов суд залишив без задоволення за недоведеністю. 
Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Погосян М.А., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спірна квартира була придбана хоч і в період шлюбу, але за власні кошти відповідача. До укладання шлюбу він придбав однокімнатну квартиру, яку у квітні 2013 року обміняв на спірну трикімнатну квартиру. Доплата за договором міни становила 15 826 грн. Вказані кошти були передані йому його матір`ю. Вказані обставини суд першої інстанції залишив без уваги, жодної оцінки їм не надав. Участі у придбанні автомобіля позивачка також не приймала, доказів вартості автомобіля суду не надавала. Суд визначив вартість спірного автомобіля за оголошеннями із інтернет ресурсів. Натомість відповідачем було надано копію договору купівлі-продажу автомобіля, звіт про оцінку транспортного засобу, згідно якому вартість автомобіля становить 178 888, 22 грн. Вказаним доказам суд не дав оцінки, доводи відповідача залишив без уваги.
Заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надавала, проте це не перешкоджає розгляду справи по суті.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення – скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ОСОБА_1 і зустрічного позову ОСОБА_2 з огляду на таке.
Встановлено, що  01.10.2011 сторони уклали шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_6 ( т.1, а.с.12,13).
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2/334/1791/20 від 13.02.2020 шлюб між сторонами розірвано. За висновками суду, шлюбні відносини між сторонами припинені у серпні 2019 року, разом вони не мешкають, спільне господарство ними не ведеться (т.1, а.с.11).
29.01.2020 сторони уклали договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, за умовами якого місцем проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьки визначили за місцем фактичного проживання матері, а саме: АДРЕСА_5 . У разі зміни місця проживання мати зобов`язалася попереджати батька не пізніше п`яти днів з моменту зміни місця проживання. За домовленістю батьків договором встановлено обов`язок батька сплачувати аліменти на утримання дитини аліменти в розмірі 3 000 грн., брати участь у додаткових витратах на дитину, тощо (т.1, а.с.112-113).
23.05.2013 за договором міни, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , сторони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,59 кв. м (т.1, а.с.18-24). 
Відповідно до пунктів 1, 2 договору, ОСОБА_2 обмінює належну йому на праві приватної власності квартиру за АДРЕСА_2 , загальною площею 34,8 кв.м., на квартиру за АДРЕСА_1 , загальною площею 71,59 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 , виданого 10.10.2011 районною адміністрацією Запорізької міської ради по Ленінському району.
Квартира за № 310, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тимофєєвою Л.О. 31.03.2010 за р.№ 156. Згідно зі звітом про оцінку майна від 15.04.2013, виданим ФОП-СОД Добишевою Н.В., експертна грошова оцінка квартири АДРЕСА_3 , що відчужується за договором, складає 148758,00 грн. (т.1, а.с. 18)
Згідно зі звітом про оцінку майна від 15.04.2013, виданим ФОП-СОД Добишевою Н.В., експертна грошова оцінка квартири АДРЕСА_1 , складає 304174,00 грн.(т.1, а.с.19).
Відповідно до п. 6 Договору, обмін проводиться з доплатою у 15 826,00 грн., які ОСОБА_2 передав ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 прийняла гроші до підписання договору (т.1, а.с.19).
Відповідно до п.8 Договору, ОСОБА_2 стверджує, що відчужувана квартира є його особистою власністю, оскільки на момент придбання нерухомого майна в зареєстрованому шлюбі не перебував, і осіб, які б могли поставити питання щодо визнання за ними права власності на квартиру (її частку) відсутні. Заява дружини ОСОБА_2 – ОСОБА_1 про згоду на придбання квартири отримана, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко О.В. 23.05.2013 року за реєстровим № 4162 (т.1, а.с.19,20).
У заяві від 23.05.2013 ОСОБА_1 зазначила, що надає згоду на придбання її чоловіком ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_1 за ціну та на умовах, їй відомих. Вона підтверджує, що гроші, витрачені на таке придбання, є спільною сумісною власністю. Придбане майно також буде об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається за час шлюбу. Договір міни укладається чоловіком в інтересах сім`ї, є вигідним для них і відповідає спільному волевиявленню (т.2, а.с.65).
Відповідно до звіту про оцінку майна (висновок про вартість об`єкту оцінки), проведену 15.09.2020 оцінювачем ФОП ОСОБА_7 на замовлення ОСОБА_2 , ринкова вартість спірної квартири становить 547 154,00 грн. (т.1, а.с.80-101).
Із аналізу вказано звіту слідує, що спірна квартира, яка розташована на другому поверсі чотирьохповерхового будинку, була оглянута оцінювачем. При визначенні її ринкової вартості оцінювач урахував, що будинок, в якому розташована квартира, є довоєнною забудовою, його стіни мають великі наскрізні тріщини, які призвели до тріщин кахелю на стінах і підлозі в квартирі, пошкодженню шпалер тощо (т.1,а.с.87-91). 
Відповідно до звіту про незалежну оцінку, зроблену на замовлення ОСОБА_1 суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Земля Плюс 2006» 27.10.2020, ринкова вартість спірної квартири становить 796112,00 грн. (т.1, а.с.152-169).
Із аналізу звіту слідує, що квартира оцінювачем не оглядалася, фізичний знос об`єкту нерухомості не визначався, технічний стан будинку, рік його побудови не враховувався, висновок про технічний стан квартири оцінювачем зроблено зі слів ОСОБА_1 (т.1, а.с.164). 
27.12.2017 ОСОБА_2 був придбаний автомобіль марки AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, вартість якого згідно з даними електронного декларування становила 6 400 доларів США, що за курсом на час перетину автомобілем кордону України, становило 178848, 23 грн. (за курсом НБК 27,94456700 грн. за 1 долар США) (т.2,а.с.40-40а).
14.01.2020 за договором купівлі-продажу №2342/2020/1873725 ОСОБА_2 продав вказаний автомобіль ОСОБА_3 за 178 888,22 грн. (т.1, а.с.61).
Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу №О 0120/21, складеного 14.01.2020 суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_8 , який оглядав спірний автомобіль, ринкова вартість КТЗ AUDI, модель Q5, 2013 р.в. на дату оцінки становить 178 888, 22 грн. За висновком оцінювача, автомобіль має 38% фізичного зносу, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу КТЗ становить 65 000 грн. (т.1, а.с.186-189). 
Відповідно до скріншоту екрана телефону з інтернет-сайту «RST» 15.12.2019 на сайті було розташовано оголошення про продаж автомобілю за 465 200 грн (т.1, а.с.143-148).
За довідкою судового експерта Шахова О.В. від 24.10.2020 середня ринкова вартість автомобіля AUDI, модель Q5, 2013 р.в. становить 602 260 грн. Коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу експертом не враховувався, огляд автомобілю не здійснювався (т.1, а.с.275).
Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя – особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 
4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;
5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. 
Визнавши спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у її придбання вкладені крім спільних коштів подружжя і особисті кошти відповідача – однокімнатна квартира, яка належала останньому на праві особистої приватної власності, так як була придбана до шлюбу, а отже відповідно до положень ч.7 ст.57 СК України частка у спірній трикімнатній квартирі, відповідно до розміру внеску відповідача, є його особистою приватною власністю.
За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і частка кожного із них при поділі становить Ѕ, є такими, що не відповідають вимогам закону і суперечать зібраним у справі доказам.
Сам по собі факт надання ОСОБА_1 згоди на придбання спірного майна у спільну сумісну власність не може свідчити про поширення на всю квартиру режиму спільної сумісної власності подружжя.
Доводи відповідача про те, що передбачена п.6 договору міни доплата у сумі 15 826 грн. та кошти на ремонт квартири були передані йому його матір`ю – ОСОБА_9 , яка напередодні укладення договору міни зняла зі свого депозитного рахунку 156 775 грн., на підтвердження чого був наданий відповідний платіжний документ (т.1,а.с.68), є неспроможними.
Вказані обставини заперечувалися ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду, письмової згоди на придбання вказаних коштів як цінного майна у особисту власність в порядку, передбаченому ч.3 ст 65 СК України, остання не надавала.
За положенням ч.1п.3 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого доходу мінімуму доходів громадян. Хоча ч.1 ст.218 ЦК України і передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину не має наслідком його недійсності, проте належних і допустимих доказів на підтвердження факту, що вказані кошти є особистою власністю відповідача і були витрачені ним на придбання спірної квартири в особисту приватну власність матеріали справи не містять. 
Визначаючи частку внеску ОСОБА_2 у придбання спірної квартири, апеляційний суд враховує, що вартість належної йому однокімнатної квартири відповідно до договору міни (т.1, а.с.18, п. 2 договору ) становила 148 758 грн., тобто 49/100 відсотків від загальної вартості трикімнатної квартири, яка згідно договору міни становила 304 174 грн.
Отже, з урахуванням положень с.7 ст. 57 СК України 49/100 часток спірної квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а 51/100 частка квартири – спільною сумісною власністю сторін. 
Та обставина, що розмір доплати за договором міни становив 15 826 грн., на думку колегії, не має правового значення для визначення розміру внеску відповідача для придбання спірної квартири. 
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Таким чином, частка кожного із подружжя у спірній квартирі становить відповідно 51/200 ( 51/100 частки : 2= 51/200 частки), а тому позивачка в порядку поділу майна подружжя має право не на Ѕ частку усієї квартири, як визначив суд першої інстанції, а тільки на 51/200 частки. Така ж частка спірної квартири в порядку поділу майна подружжя належить і відповідачеві.
Визнаючи за сторонами право спільної сумісної власності на автомобіль марки AUDI Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , суд першої інстанції не врахував, що власником спірного автомобіля за договором купівлі-продажу №2342/2020/1873725 від 14.01.2020 є ОСОБА_3 (т.1, а.с. 61).
Суд першої інстанції фактично припинив право власності ОСОБА_3 на спірний автомобіль, хоча договір купівлі-продажу автомобіля у передбаченому законом порядку недійсним не визнавався, власник автомобіля не був залучений до участі у розгляді справи в якості співвідповідача, хоча суд вирішив питання про його права і обов`язки.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Саме такі правові висновки містяться у Постанові  Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц.
Належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, що спірний автомобіль було придбано за особисті кошти, виручені від продажу кошти були витрачені в інтересах сім`ї , ОСОБА_2 суду не надав. 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка має право на компенсацію Ѕ частки ринкової вартості автомобіля.
Проте, при визначені такої вартості суд першої інстанції не звернув уваги на те, що автомобіль було придбано подружжям за ціною 178848, 23 грн..
За звітом оцінювача №О 0120/21 від 14 .01.2020 вартість спірного транспортного засобу з урахуванням його фізичного зносу у коштів, необхідних для проведення відновлювального ремонту становить 178 888, 22 грн. (т.1, а.с.186-189).
За таку ж ціну спірний автомобіль був проданий ОСОБА_2 14.01.2020 за договором купівлі-продажу (т.1, а.с.61).
За положенням ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У передбаченому законом порядку договір купівлі-продажу спірного автомобіля як такого, що укладений на вкрай невигідних умовах або без згоди другого подружжя позивачкою не оспорювався, в судовому порядку недійсним не визнавався.
За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що автомобіль продано за заниженою ціною є припущенням.
Оголошення на інтернет-ресурсі, довідка про ринкову вартість аналогічного автомобілю не спростовують звіт оцінювача про реальний технічний стан автомобіля і його дійсну вартість.
Отже, на думку колегії, грошова компенсація позивачки за належну їй Ѕ частку у майні, яким відповідач розпорядився на власний розсуд становить 89 444,11 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового.
Керуючись ст. ст.367, 374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Погосян Маргарита Арсенівна задовольнити частково. 
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2021 року у цій справі залишити скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частку майна, стягнення грошової компенсації та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно задовольнити частково.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 51/100 (п`ятдесят одну соту) частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 71,59 кв.м.
В порядку поділу майна подружжя визнати за   ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності на 51/200 (п`ятдесят одну двохсоту частку) за кожним квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 71,59 кв.м.
Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 49/100 (сорок дев`ять сотих) часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 71,59 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки транспортного засобу автомобіля AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 89 444,11 грн. (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста сорок чотири гривні 11 коп.). 
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 09 липня 2021 року.
Головуючий: І.В. Кочеткова 
Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська