СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" серпня 2021 р.                                                                             Справа №913/124/21  
Східний апеляційний господарський суд у складі  
головуючий суддя (доповідач) судді: За участю секретаря судового засідання: За участю представників сторін: Прокурор:   від позивача:   від відповідача: 	 Чернота Л. Ф. Барбашова С.В., Стойка О.В.  Телеснюк І.В.   Комісар О.О. (службове посвідчення №057353 від 09.10.2020)  не з`явились  Муравський В.В. (адвокат) на підставі договору  про надання правової допомоги №11/21 від 26.03.2021, Ордеру Серія АЕ №1052215  від 26.03.2021 р. 	

розглянувши  апеляційну  скаргу (вх.№1935Л/3)	Товариства з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад”, м.Сєвєродонецьк, Луганська область 	
на рішення Господарського суду	 Луганської області 	
від	27.05.2021 року (повний текст рішення складено і підписано 03.06.2021 року)	
у справі за позовом   до   про	№913/124/21 (суддя – Шеліхіна Р. М.) В.о. керівника Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області, м.Харків, в інтересах держави, в особі Мереф`янської міської ради, м.Мерефа, Харківська область Товариства з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад”, м. Сєвєродонецьк, Луганська область стягнення 402 788,00 грн. 	
В С Т А Н О В И В:

          В.о. керівника Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області звернувся до господарського суду Луганської області з позовною заявою №36-767-21 від 10.03.2021 в інтересах держави в особі Мереф`янської міської ради з вимогою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад” про стягнення коштів за поставку вугілля на підставі додаткових угод від 14.02.2020 №1 та від 23.03.2020 №3 до договору від 13.02.2021 №77 в розмірі 402 788,00 грн.
          В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що укладання додаткових угод від 14.02.2020 №1 та від 23.03.2021 №3 до договору від 13.02.2021 №77, зумовили нераціональне та неефективне використання бюджетних коштів. Вказані додаткові угоди прокурор вважає нікчемними, оскільки на його думку, вони були укладенні з порушенням вимог ч. 4 ст. 36 ЗУ “Про публічні закупівлі” та без належного документального підтвердження відповідачем факту коливання ціни твердого палива (вугілля) на ринку.           Тому прокурор стверджує, що позивачем було безпідставно сплачено кошти за поставку вугілля у більшому розмірі, ніж це передбачено умовами договору від 13.02.2020 №77.
          Прокурор вказує про відсутність документального забезпечення факту коливання ціни та зазначає, що довідки Харківської торгово-промислової палати, не містять інформацію про факт коливання ціни протягом певного періоду часу, а містять у собі інформацію про наявні цінові розбіжності між різними суб`єктами господарювання, а тому, як зазначає прокурор, ці документи не підтверджують факт коливання ціни товару на ринку та, як наслідок, не можуть використовуватись як документальне обгрунтування необхідності підвищення ціни за вже укладеним договором.
          Крім того, додаткові угоди від 14.02.2020 №1 та від 23.03.2020 №3, були укладені між сторонами по справі з порушенням вимог ч.4 ст.36 ЗУ “Про публічні закупівлі”, а тому є нікчемними, та у зв`язку з чим виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради безпідставно сплачено з міського бюджету грошові кошти у розмірі 402 788,00 грн.
          Рішенням Господарського суду Луганської області від 27.05.2021 року (повний текст рішення складено і підписано 03.06.2021 року) у справі №913/124/21 позов задоволено у повному обсязі.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад” на користь держави в особі Мереф`янської міської ради надмірно сплаченні кошти у розмірі 402788,00 грн за договором №77 від 13.02.2020 року на розрахункові рахунки Мереф`янської міської ради:92 072,00 грн. – на розрахунковий рахунок     НОМЕР_1 ,            272    687,40 грн. на розрахунковий рахунок НОМЕР_2 , 4 833,45 грн. на розрахунковий рахунок НОМЕР_3 , 28195,15 грн. на розрахунковий рахунок НОМЕР_4 . 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад” на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 6 041,82 грн. 
Мотивуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив з обставин, якими встановив:
- збільшення ціни на вугілля додатковими угодами до спірного договору, було необґрунтованим та документально не підтвердженим;
- у зв`язку з тим, що укладені додаткові угоди від 14.02.2020 №1 та від 23.03.2020 №3 до договору від 13.02.2020 №77 не відповідають вимогам ч.4 ст.36 ЗУ "Про публічні закупівлі", вони є нікчемними в силу прямої норми закону, а саме ч.1 ст.37 вказаного Закону та не потребують визнання недійсними. Відповідно до частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення;
-з     огляду на те, що оплата кам`яного вугілля була здійснена виконавчим комітетом місцевої ради в особі Мереф`янського міського голови за ціною, що є більшою від встановленої ціни згідно договору від 13.02.2021 №77, зазначене надає підстави для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України і стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад” на користь Мереф`янської міської ради надмірно сплачені кошти у розмірі 402     788,00 грн.;
-внаслідок укладення додаткових угод, кількість отриманого кам`яного вугілля зменшилась з 480 т до 368,96 т, а загальна ціна договору становить 2   397   588,00 грн. замість 2 400   000,00 грн. Фактично замовник отримав товар за ціною 6 009,59 грн. за 1 т                   (2   397 588,00/398,96 = 6009,59) замість 5000,00 грн. за 1 т.   Таким     чином,     ціна     на поставлене кам`яне вугілля збільшилась майже на 20,2 %: (6009,59 х 100/5000 – 100 = 20,19), що є прямим порушенням Закону України «Про публічні закупівлі».
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад”, м. Сєвєродонецьк, Луганська область 22.06.2021 року звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою №18/06/21-1 від 18.06.2021 року, в якій просить суд:
- скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 27.05.2021 року у справі №913/124/21 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову виконувача обов`язків керівника Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області в інтересах держави, в особі позивача Мереф`янської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад” про стягнення 402 788,00 грн відмовити у повному обсязі;
- вирішити питання про розподіл судових витрат.
          Апелянт вважає винесене рішення незаконним та протиправним, винесеним із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права. При ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
          Підставами скасування відповідач вважає:
          - суд першої інстанції порушив п.1 ч.1 ст.177 ГПК України, а саме в частині визначення складу учасників судового процесу, а саме, суд помилково дійшов висновку, що Мереф ’янська міська рада є правонаступником Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради саме в частині взаємовідносин Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад”;
          - Мереф`янська міська рада не може бути правонаступником в частині зобов`язань Виконавчого комітету Мереф ’янської міської ради, які виникли на підставі договору №77 від 13.02.2020 року, укладеного за результатами відкритих торгів з тих причин, що такі зобов`язання є виконаними належним чином, прийняті управненою стороною та припиненими відповідно до законодавства ще до 01.01.2021;
          - у Державної аудиторської служби України, як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, є повноваження щодо звернення до господарського суду з позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю товарів (послуг) за державні кошти. Мереф`янська міська рада у спірних правовідносинах не є належним позивачем, оскільки не наділена повноваженнями здійснювати контроль у сфері публічних закупівель; не є правонаступником зобов`язань за Договором №77 від 13.02.2020 року, які, відповідно до законодавства, виконані належним чином та прийняті управненою стороною, тобто є припиненими; не має доказів щодо незаконності укладених договору та додаткових угод; є правопорушником за твердженнями прокурору. Натомість належними позивачами у даному випадку є Держаудитслужба та/або Держфінінспекція;
          - у спорах, які пов`язані з дотриманням законності в проведенні публічних закупівель, позивачами можуть бути декілька уповноважених органів, які здійснюють контроль і моніторинг у сфері публічних закупівель, в залежності від повноважень, в межах яких ці органи діють, та характеру спірних правовідносин (предмета та підстав позову). Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №912/2385/18;
          Виходячи з вищевикладеного, прокурор, вважаючи, що порушено інтереси держави щодо використання бюджетних коштів під час здійснення державних і публічних закупівель,зобов`язаний був вказати Виконавчий комітет Мереф`янської міської ради в особі Мереф`янського міського голови Сітова В.І. у якості відповідача, а не позивача, оскільки виступав стороною у Договорі №77 від 13.02.2020 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк;
          Прокурором не обґрунтовано підстав звернення до суду від імені Мереф`янської міської ради та не надано доказів, які б підтверджували наявність підстав, передбачених статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", для здійснення представництва в суді законних інтересів держави.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2021 року визначено колегію у складі: Чернота Л. Ф. – головуючий суддя (доповідач), судді: Барбашова С. В., Стойка О. В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.07.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад”, м. Сєвєродонецьк, Луганська область на рішення Господарського суду Луганської області від 27.05.2021 року (повний текст рішення складено і підписано 03.06.2021 року) у справі №913/124/21 та встановлено учасникам справи строк до 21.07.2021 року включно для надання суду відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його копій та доданих до нього документів іншим сторонам у справі.
Станом на 21.07.2021 року відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.
02.08.2021 року від Мереф`янської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу №3919 від 21.07.2021 р., який було надіслано на адресу суду 21.07.2021р. (згідно фіскального чеку з ПАТ «Укрпошта». Тобто, в строк, встановлений ухвалою від 06.07.2021р.). За змістом відзиву позивач просить суд, залишити апеляційну скаргу представника ТОВ «Південний паливний склад» на рішення господарського суду Луганської області від 27.05.2021 року у справі №913/124/21 без задоволення. 
Рішення господарського суду Луганської області від 27.05.2021 року у справі №913/124/21 – без змін.
          Ухвалою Східного апеляційного господарського суд від 22.07.2021 року розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад”, м. Сєвєродонецьк, Луганська область на рішення Господарського суду Луганської області від 27.05.2021 року у справі №913/124/21 призначено на "25" серпня 2021 р. о 15:00 год.
В судовому  засіданні 25.08.2021 року відповідач (апелянт) підтримує апеляційну скаргу в повному обсязі просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 27.05.2021 року у справі №913/124/21 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову виконувача обов`язків керівника Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області в інтересах держави, в особі позивача Мереф`янської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад” про стягнення            402 788,00 грн. відмовити у повному обсязі.
Прокурор заперечував проти вимог, викладених в апеляційній скарзі, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу. Просив залишити оскаржуване судове рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Представник позивача своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався, у судове засідання їх представники не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином завчасно повідомлені про час, дату і місце судового засідання. 
          Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
          Враховуючи те, що наявних у справі документів достатньо для розгляду справи по суті, з огляду на те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, а також враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком, з огляду на положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційних скарг в даному судовому засіданні за відсутності представника позивача.
          Відповідно до вимог ст. ст. 222, 223 Господарського процесуального кодексу        України фіксування судового засідання здійснювалося за допомогою технічних засобів фіксації та було складено протокол судового засідання. 
У відповідності до вимог частини 1, 2, 4, 5   статті 269 Господарського процесуального кодексу України     суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи те, що одним з принципів судочинства є свобода в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.
Заслухавши прокурора та представника відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
          Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради на офіційному веб-порталі уповноваженого органу з питань закупівель «Прозорро» - 26.12.2019 опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів за №UA-2019-12-26-000711-с із зазначенням наступних відомостей про предмет закупівлі: вид предмету закупівлі - товари, класифікатор та його відповідний код: ДК 021:2015:09110000-3: Тверде паливо, потреба 2020 року, опис окремої частини або частин предмета закупівлі - 480 тон вугілля кам`яне марки А, місце поставки товарів або місце виконання робіт чи надання послуг - 62472, Україна, Харківська область, Мерефа, заклади Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради згідно переліку, строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг - 31.12.2020, ДК 021:2015: 09110000-3 - Тверде паливо, основний критерій вибору переможця - ціна (100%).
          У відкритих торгах прийняли участь 4 юридичні особи:
           - товариство з обмеженою відповідальністю «УКРРЕСУРС.», яким надано остаточну пропозицію у розмірі 2 255 616,00 грн;
          - товариство з обмеженою відповідальністю «ПОЛИПРОМ СЕРВИС», яким надано остаточну пропозицію 2    399    520,00 грн;
          - товариство з обмеженою відповідальністю «ПІВДЕННИЙ ПАЛИВНИЙ СКЛАД», яким надано остаточну пропозицію 2    400 000,00 грн;
          - товариство з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧО-КОМЕРЦІЙНА ФІРМА «ТЕПЛОЕНЕРГОСЕРВІС», яким надано остаточну пропозицію 2      635     200,00 грн.
          Згідно з протоколом №3 засідання тендерного комітету Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради від 17.01.2020 за результатом проведення закупівлі                       №UA-2019-12-26-000711-с тендерні пропозиції ТОВ «УКРРЕСУРС.» відхилено на підставі п.4 ч.1 ст.30 Закону України «Про публічні закупівлі» через їх визнання такими, що не відповідають вимогам тендерної документації.
          Згідно з протоколом №6 засідання тендерного комітету Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради від 23.01.2020 за результатом проведення закупівлі №UA-2019-12-26-000711-с тендерні пропозиції ТОВ «ПОЛИПРОМ СЕРВИС» відхилено на підставі         п.4 ч.1 ст.30 Закону України «Про публічні закупівлі» через їх визнання такими, що не відповідають вимогам тендерної документації.
          У подальшому, враховуючи, що запропонована ціна за необхідний обсяг твердого палива була найбільш економічно вигідною у ТОВ «Південний паливний склад», зазначене товариство відповідно до протоколу №12 засідання тендерного комітету Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради від 30.01.2020 визнано переможцем вказаного аукціону.
          Як наслідок, 13.02.2020 між виконавчим комітетом місцевої ради в особі Мереф`янського міського голови (у якості замовника) та ТОВ «Південний паливний склад» (у якості постачальника) укладено договір від 13.02.2020 №77 (том 1, а.с. 75-78).
          Відповідно до п.п.1.1., 1.2. договору постачальник зобов`язується поставити замовникові товар, ДК 021:2015 - 09110000-3 тверде паливо (вугілля кам`яне марки А), зольністю 13,0, вологістю до 6,0 у кількості 480 т вугілля, а покупець прийняти та оплатити товар.
          Пунктом 3.1. договору вказано, що ціна за одиницю товару, що є предметом даного договору, визначена в специфікації (додаток 1).
          Ціна договору становить 2      400     000,00 грн. у тому числі ПДВ 400  000,00 грн. (п.3.2. договору).
          Відповідно до специфікації на поставку товару ціна за 1 т вугілля становить                        5  000,00 грн. (том 1, а.с.79).
          Цей договір набуває чинності з дати підписання сторонами або їх уповноваженими представниками т і скріплення печатками та діє до 31.12.2020 року, а в частині взаєморозрахунків та гарантійних зобов`язань – до їх повного виконання сторонами (п. 10.1 договору).
          Невід`ємною частиною цього договору є: Спеціфікація (додаток №1) та перелік закладів Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради (додаток №2), які завіряються підписами та печатками двох сторін (п.12.1 договору). 
          Спірний договір про закупівлю товарів за державні кошти від 13.02.2020 №77 підписаний уповноваженими особами сторін та скріплений печатками, укладення договору повністю відповідало волевиявленням сторін та спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
          З матеріалів справи вбачається, що до укладення договору постачальник (відповідач) звернувся з запитом від 11.02.20 №43/02 до Харківськлої торгово-промислової палати за отриманням інформації про ціну на вугілля, та отримав відповідь.           
          Відповідно до відповіді Харківської торгово-промислової палати від 12.02.2020 (том 1,а.с.82), станом на 11.02.2020 рівень оптових цін при об`ємі партії «вагонна норма» на ринку України на вугілля  АКО фракції 25-100 мм, зольністю до 13,0 % та вологістю до 6,0 % склав 5 500 - 6 800 грн./т (том 1, а.с.82).
          Вказане стало підставою для укладення між сторонами за ініціативою постачальника додаткової угоди від 14.02.2020 №1 до договору, якою збільшено ціну на вугілля до 5500 грн. та зменшено кількість вугілля до 436 т, в результаті чого загальна ціна договору склала                2    398   000, 00 грн. (том 1, а.с.83-85).
          Постачальник (відповідач) вдруге звернувся з запитом від 03.03.20 №57/03 до Харківської торгово-промислової палати і отримав відповідь від 10.03.2020 (том 1, а.с.89), в якій вказано, що станом на 10.03.2020 рівень оптових цін при об`ємі партії «вагонна норма» на ринку України на вугілля АКО фракції 25-100 мм, зольністю до 13,0 % та вологістю до 6,0% , склав 5 600 - 6 800 грн./т (том 1, а.с.82).
          Отримавши вказану відповідь, постачальник (відповідач) вдруге звертається до позивача з ініціативою про укладення додаткової угоди від 23.03.2020 №3 до договору, якою сторони ще раз зменшили обумовлену договором до поставки кількість      кам`яного вугілля      - до 398,96 т та підвищили ціну за одну тону – 6048 грн., в результаті чого загальна ціна договору склала 2    397    588, 00 грн. (том 1, а.с.83-85).
          В підтвердження виконання умов договору до матеріалів справи надано шість видаткових накладних: від 03.03.20 №273/02 (дві накладних з однією датою та з одним номером), в яких вказано, що поставлене Мерефянській раді кам`яне вугілля у кількості 27,96 тон на суму 153780 грн. по ціні 5500 грн.; від 24.03.20 №164/03/20, №165/03/20, №166/03/20 та від 25.03.20 №201/03/20 – поставлено вугілля в кількості 371тона на загальну суму 2243808грн по ціні 6048 грн. за одну тону. Всього      у березні 2020 року вугілля            398,96 т на загальну суму 2   397  588,00 грн. (том 1, а.с.94-99).
          Вугілля по ціні 5000 грн. за тону, як обумовлено в договорі не поставлялось.
          Позивач здійснив оплату за отриманий товар на суму 2 397 588,00 грн., що підтверджується платіжними документами (том 1, а.с.100-108).
          Прокурор, посилаючись на роз`яснення Мінекономрозвитку України від 07.04.2015 №3302-05/11398-07, стверджує, що внесення змін до договору про закупівлю в частині підвищення ціни одиниці товару до 10%, повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим.
          Прокурор вважає, що надані відповідачем документи в підтвердження зміни ціни на вугілля, не є належними доказами, адже Харківською торгово-промисловою палатою надавалась інформація станом на 11.02.2020 та станом на 10.03.2020.
          В той час, як додаткові угоди укладалися 14.02.2020 та 23.03.2023. 
          Вказані довідки, на думку прокурора, лише констатують рівень загального ринку цін на вугілля кам`яне      на певну дату та не доводять коливання ціни.
          Прокурор, звертаючись із даним позовом до суду в інтересах Мереф`янської міської ради, зазначає, що при укладанні додаткових угод, відповідачами були порушені вимоги Закону України “Про публічні закупівлі”. 
          А саме: не дотримано встановленого порядку внесення змін до укладеного договору, в результаті чого нераціонально та неефективно використано бюджетні кошти (позивач фінансується з бюджету) і спричинено істотну шкоду інтересам держави.
          Відтак, прокурор зазначає, що додаткові угоди від 14.02.2020 №1 та від 23.03.2020 №3 до договору від 13.02.2020 №77, не відповідають вимогам ч.4 ст.36 ЗУ «Про публічні закупівлі», а тому є нікчемними відповідно до ч.1 ст.37 ЗУ «Про публічні закупівлі» та не потребують визнання недійсними судом.
          На підставі викладених доводів прокурор звернувся до суду з вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад” на користь Мереф`янської міської ради надмірно сплачені бюджетні кошти в сумі 402    788,00 грн.
          Рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги прокурора у повному обсязі, є предметом апеляційного перегляду.
          Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
          Щодо правових підстав для звернення прокурором з даним позовом в інтересах держави в особі органу Мереф`янської міської ради, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.
          Згідно ч.2 ст.2 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка відповідно до ст.ст. 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
          Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          За змістом частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
          Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. В разі встановлення наявності у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
          Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
          Згідно з частиною 1 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
          Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
          Так, частинами 3 та 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
          Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави". Враховуючи, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Разом з тим, надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів.
          Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 16.04.2019 у справі №910/3486/18.
          Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.           Прокурор здійснює представництво інтересів держави виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо до звернення до суду повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц.
          Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
          Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
          В кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, підстави подання позову, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
          Таким чином, зі змісту вищезазначених законодавчих положень вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
          Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.           Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
          У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
          "Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
          "Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
          "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
          Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
          Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).
          Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
          Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
          Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
          Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею                         23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові.           Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
          З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
          У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся. Правову позицію з цього питання викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
          Позивачем у даній справі прокурором визначено Мереф`янську міську раду як орган, який є органом місцевого самоврядування та до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави, в даному випадку територіальної громади, у спірних правовідносинах.
          Відповідно до положень ст. 143 Конституції України територіальна громада селища безпосередньо або через утворені нею органи місцевого самоврядування, затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання.
          Слід звернути увагу на те, що хоча договір №77 від 13.02.2020 та додаткові угоди №1 від 14.02.2020 та №3 від 23.03.2020 до договору №77 від 13.02.2020 укладені між Виконавчим комітетом місцевої ради в особі Мереф`янського міського голови (у якості замовника) та ТОВ «Південний паливний склад» (у якості постачальника), проте прокурор звертається до господарського суду в інтересах держави в особі саме Мереф`янської міської ради виходячи з наступного.
          Так, згідно з Положенням про виконавчий комітет Мереф`янської міської ради, який затверджено рішенням Мереф`янської міської ради від 12.12.2016, виконавчий комітет є виконавчим органом вказаної місцевої ради, який є їй підзвітним та підконтрольним, а також є органом управління комунального майна, об`єктами житлово-комунального господарства, комунальними підприємствами, закладами освіти, культури, фізичної культури і спорту, які належать Мереф`янській об`єднаній територіальній громаді та передані їй, а також є замовником виконання робіт, придбання товарів та послуг, у зв`язку із чим забезпечує виконання прийнятого бюджету.
          При цьому, відповідно до п.1 рішення Мереф`янської міської ради №13/20 від 19.11.2020 «Про розмежування повноважень Мереф`янської міської ради» визначено, що з 01.01.2021 Мереф`янська міська рада є правонаступником прав на нерухоме та рухоме майно, яке набуто Мереф`янською міською територіальною громадою у особи юридичної особи - виконавчого комітету Мереф`янської міської ради, а також є правонаступником активів та зобов`язань виконавчого комітету Мереф`янської міської ради (у тому числі, які виникли на підставі договорів, кладених виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради за результатами проведення процедури відкритих торгів).
          Одночасно із цим, згідно з п.3 рішення Мереф`янської міської ради №13/20 від 19.11.2020 «Про розмежування повноважень Мереф`янської міської ради» з 01.01.2021 визнано таким, що втратив чинність п.2 рішення Мереф`янської міської ради від 12.12.2016 «Про затвердження Положення про виконавчий комітет Мереф`янської міської ради», тобто з 01.01.2021 за вказаною публічною закупівлею має вживати заходи саме місцева рада по стягненню надмірно сплачених коштів.
          Мереф`янська міська рада, будучи головним розпорядником коштів місцевого бюджету, є власником вказаних грошових коштів та представником інтересів територіальної громади у силу вимог чинного законодавства України.
          Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцевого самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
          Одним із основних принципів місцевого самоврядування згідно з вимогами ст.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є судовий захист прав місцевого самоврядування.
          Відповідно до положень ст.18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування» орган місцевого самоврядування, зокрема, має право звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
          Водночас, попри виявлені прокуратурою порушення вимог законодавства про державні закупівлі, органом, уповноваженими на здійснення відповідних функцій держави у правовідносинах. Тобто місцевою радою та її виконавчим органом, не вжито упродовж 2020-2021 років належних заходів щодо усунення наслідків порушень закону, які були здійсненні при укладанні додаткових угод до договору про закупівлю вугілля, а також заходів щодо повернення надмірно сплачених коштів, у тому числі шляхом звернення до суду.
          Згідно з п.п.4, 7 ч.5 ст.22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів (яким у даному випадку є місцева рада) затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.
          Таким чином, у даній справі Мереф`янська міська рада є органом місцевого самоврядування, на який покладено обов`язки як розпорядника коштів територіальної громади, так і перевірки їх цільового використання.
          У зазначеному випадку наявний як суспільний, так і державний інтерес, який шляхом представництва інтересів держави в суді захищає місцева прокуратура в особі місцевої ради, оскільки останнім до цього часу не вжито заходи до оскарження наслідків додаткових угод до договору закупівлі та повернення безпідставно витрачених коштів до бюджету у судовому порядку, що підтверджується бездіяльністю місцевої ради та ненаданням відповідної інформації щодо проведеної та виконаної публічної закупівлі органам прокуратури.
          Таким чином, орган місцевого самоврядування, будучи обізнаним про наявність нікчемних додаткових угод до договору №1 від 14.02.2020 та №3 від 23.03.2020 до договору №77 від 13.02.2020, жодних заходів не вживав щодо попередження та зміни вказаної ситуації.
          Отже, з наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вимога щодо попереднього повідомлення Мереф`янської міської ради про намір звернутися до суду за захистом інтересів держави, за наявності встановленого порушення таких інтересів, прокурором належним чином виконана.
          Також, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в пункті 80 постанови від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, згідно з якою невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
          До того ж, колегія суддів приймає до уваги що листом №04-25-5387 вих.20 від 24.12.2020 В.о.керівника Харківської місцевої прокуратурим №6 звернувся  до Мереф`янського міського голови Харківського району Харківської області Сітова В.І.  з вимогою  про вжиття реальних, вичерпних та дієвих заходів, спрямованих на їх усунення, у тому числі шлязом вжиття заходів цивільно-правового характеру/ або позовної заяви до суду (том 1, а.с.109-110).
          У відповідь на лист В.о.керівника Харківської місцевої прокуратурим №6 від 11.01.2021 №68 на вх. №3101 від 30.12.2020 та на вих. №04-25-5387 вих20 від 254.12.2020 (том 1 а.с. 111-112) Виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради відзначено, що додаткові угоди до договору про постачання вугілля були підписані з метою уникнення соціальної напруги, оскільки опалювальний сезон уже був розпочатий, а закуплене вугілля використовувалось для опалення закладів загальної та дошкільної освіти.
          Щодо вжиття заходів цивільно - правового характеру в рамках вищевказаного договору постачання вугілля, останнім повідомлено, що в зв`язку недостатнім фінансовим ресурсом 2020 році для сплати судового збору з метою звернення до суду з відповідним позовом до ТOB «Південний паливний склад» Мереф`янська міська рада не мала можливості. Також, у зв`язку з відсутністю фінансування вищезазначених видатків, Мереф`янська міська рада лише в лютому - березні 2021 року матиме фінансову можливість для звернення до суду з відповідними позовними вимогами в в межах строку позовної давності.
          В свою чергу, позовну заяву подано 11.03.2021 року.
          Колегія суддів констатує, що з`ясування питання щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Мереф`янської міської ради було предметом окремого дослідження в ході підготовчого засідання у суді першої інстанції та задля розгляду цього питання судом було призначено судове засідання на 01.0412021.
          Крім того Мереф`янською міською радою до суду першої інстанції були надані:
          -правова позиція №1641 від 30.03.2021 щодо суті заявлених позових вимог по справі №913/124/21 (том 1, а.с. 191-193);
          -зяву  №1966 від 14.04.2021по справі №913/124/21 (том 1, 250).
          За змістом вищенаведених документів, позивач просив позов Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області в інтересах держави в особі позивача Мереф`янської міської ради з вимогою до Товариства з- обмеженою відповідальністю «Південний паливний склад» про стягнення коштіву за поставку вугілля в розмірі 402     788,00 грн. - задовольнити.
          Підсумовуючи викладене апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що на виконання частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне здійснення захисту інтересів держави Мереф`янською міською радою, яка, будучи обізнаною про наявність виявлених прокурором порушень, а також наявність у неї повноважень для належного реагування на такі порушення, в тому числі і шляхом звернення до суду з відповідним позовом, не вжила жодних заходів з метою захисту інтересів територіальної громади Мереф`янської міської  ради. 
          Факт не звернення ради з позовом до суду за наявності відповідного повідомлення про наявність обставин, які свідчать про нецільове використання бюджетних коштів свідчить про те, що вказаний орган неналежно виконує свої повноваження відносно вжиття відповідних заходів щодо захисту інтересів держави в особі відповідної територіальної громади.
          Виплата коштів у зв`язку з укладенням додаткових угод зумовило втрату бюджетних коштів у розмірі 402 788 грн., що негативно вплинуло на видаткову частину бюджету, а тому є порушенням економічних інтересів держави, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України покладає на органи прокуратури обов`язок здійснювати представництво інтересів держави в суді шляхом пред`явлення та підтримання даного позову.
          За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не вжито заходів, спрямованих на захист інтересів держави і, як наслідок, наявні у даному випадку підстави для представництва прокурором інтересів держави у відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
          Щодо доводів відповідача про те, що у даному спорі з відповідним позовом до суду мала право звернутись Державна аудиторська служба України, як орган, який при виявленні випадків недотримання законодавства про державні закупівлі та невиконанні підконтрольною установою вимог до усунення відповідних порушень, мала звернутись до суду в інтересах держави, колегія суддів зазначає наступне.
          У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
          У спорах, які пов`язані з проведенням публічних закупівель, позивачами можуть бути декілька уповноважених органів, які здійснюють контроль і моніторинг у сфері публічних закупівель, в залежності від повноважень, в межах яких ці органи діють, та характеру спірних правовідносин (предмета та підстав позову).
          Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №912/2385/18.
          При визначенні органу, в інтересах якого пред`являється позов, прокурор не повинен перелічувати усі без винятку органи, уповноважені державою на здійснення повноважень із захисту інтересів держави у відповідному спорі, оскільки згідно зі ст.53 ГПК України та ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурору достатньо довести, що орган, в інтересах якого заявлено позов, уповноважений на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах і суд згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи прокурора щодо наявності чи відсутності повноважень органу (-ів) влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Правова позиція з цього питання викладена в постанові Верховного Суду від 19.08.2020 у справі №925/47/19.
          Щодо правової кваліфікації спірних правовідносин по суті спору, судова колегія зазначає таке.
          Предметом спору у даній справі є відповідність укладених Додаткових угод №1 від 14.02.2020, №2 від 24.02.2020, №3 від 23.03.2020 до Договору №77 від 13.02.2020 про постачання природного газу, приписам чинного законодавства, а також обґрунтованість розміру стягуваної суми.
          Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
          Як зазначено в статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
          Укладений між Виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради  (зпмловник) в особі Мереф`янського міського голови Сітлова В.Ф., що діє на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування» з однієї сторонги та Товариством з обмеженою відповідальністю «Південний паливний склад» (постачальник) в особі директора Старовойтова В.С., діючого на підставі Стватутут, з іншої сторони, договір від 13.02.2020 №77 на постачання Твердого палива (вугілля кам`яного марки А) за державні кошти (в межах обсягів кошторисних призначень та відповідних бюджетних асигнувань на 2020 рік), згідно п. 1.3 договору, за своєю правовою природою є договором поставки.
          Відповідно до положень статті 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
          До договору постачання  застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
          Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
          Згідно з частинами 4, 5 статті 656 Цивільного кодексу України, до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
          Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.
          Законом України "Про публічні закупівлі" визначено правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад.
          Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
          Відповідно до пункту 5 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі", договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
          Статтею 36 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Забороняється укладання договорів, що передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель, крім випадків, передбачених цим Законом.
          Частиною 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури.           Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
           1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
           2) зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;
           3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;
           4) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі;
           5) узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг);
           6) зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок;
           7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
           8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини п`ятої цієї статті.
          У спірних правовідносинах за результатом проведення торгів замовником – Виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради 13.02.2020 р. був укладений договір на постачання товару ДК 021:2015 -09110000-3 Твердле паливо (вугілля кам`яне марки А)  із переможцем вказаного аукціону -     ТОВ "Південний  паливний склад», який запропонував найнижчу ціну.
          Як вищезазначено, до укладення договору Постачальник (відповідач) звернувся з запитом від 11.02.20 №43/02 до Харківської торгово-промислової палати за отриманням інформації про ціну на вугілля, та отримав відповідь. Відповідно до відповіді Харківської торгово-промислової палати від 12.02.2020 (т.1,а.с.82), станом на 11.02.2020 рівень оптових цін при об`ємі партії «вагонна норма» на ринку України на вугілля АКО фракції 25-100 мм, зольністю до 13,0 % та вологістю до 6,0 % склав 5 500 - 6 800 грн./т (т.1, а.с.82).
          Вказане стало підставою для укладення між сторонами за ініціативою Постачальника додаткової угоди від 14.02.2020 №1 до договору, якою збільшено ціну на вугілля до 5500 грн. та зменшено кількість вугілля до 436 т, в результаті чого загальна ціна договору склала              2    398 000,00 грн (т.1, а.с.83-85).
          Постачальник (відповідач) вдруге звертається з запитом від 03.03.20 №57/03 до Харківської торгово-промислової палати і отримує відповідь від 10.03.2020 (т.1,а.с.89), в якій вказано, що станом на 10.03.2020 рівень оптових цін при об`ємі партії «вагонна норма» на ринку України на вугілля АКО фракції 25-100 мм, зольністю до 13,0 % та вологістю до       6,0 % , склав 5 600 - 6 800 грн./т (т.1, а.с.82).
          Отримавши вказану відповідь, Постачальник (відповідач) вдруге звертається до позивача з ініціативою про укладення додаткової угоди від 23.03.2020 №3 до договору, якою сторони ще раз зменшили обумовлену договором до поставки кількість      кам`яного вугілля      - до 398,96 т та підвищили ціну за одну тону – 6048грн, в результаті чого загальна ціна договору склала 2   397 588, 00 грн (т.1, а.с.90-91).
          В підтвердження виконання умов договору до матеріалів справи надано шість видаткових накладних: від 03.03.20 №273/02 (дві накладних з однією датою та з одним номером), в яких вказано, що поставлене Мерефянській раді кам`яне вугілля у кількості 27,96тон на суму 153780грн. по ціні 5500грн.; від 24.03.20 №164/03/20, №165/03/20, №166/03/20 та від 25.03.20 №201/03/20 – поставлено вугілля в кількості 371тона на загальну суму 2243808грн по ціні 6048грн за одну тону. Всього у березні 2020 року вугілля 398,96 т на загальну суму 2    397    588,00 грн. (т.1, а.с.94-99).
          Вугілля по ціні 5000 грн. за тону, як обумовлено в договорі не поставлялось.
          Позивач здійснив оплату за отриманий товар на суму 2 397588,00 грн, що підтверджується платіжними документами (т.1, а.с.100-108).
          Крім того, посилаючись на роз`яснення Мінекономрозвитку України від 07.04.2015 №3302-05/11398-07, стверджує, що внесення змін до договору про закупівлю в частині підвищення ціни одиниці товару до 10%, повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим. Прокурор вважає, що надані відповідачем документи в підтвердження зміни ціни на вугілля, не є належними доказами, адже Харківською торгово-промисловою палатою надавалась інформація станом на 11.02.2020 та станом на 10.03.2020, в той час, як додаткові угоди укладалися 14.02.2020 та 23.03.2023. Вказані довідки, на думку прокурора, лише констатують рівень загального ринку цін на вугілля кам`яне      на певну дату та не доводять коливання ціни.
          Прокурор, звертаючись із даним позовом до суду в інтересах Мереф`янської міської ради, зазначає, що при укладанні додаткових угод, відповідачами були порушені вимоги Закону України “Про публічні закупівлі”. А саме: не дотримано встановленого порядку внесення змін до укладеного договору, в результаті чого нераціонально та неефективно використано бюджетні кошти (позивач фінансується з бюджету) і спричинено істотну шкоду інтересам держави.
          Колегією суддів здійснено аналіз документів, на які посилалось     ТОВ «Південний паливний склад»     як на підставу укладення додаткових угод  до договору №77 на постачання ДК 021:2015-09110000-3 Тверде паливо (вугілля кам`янемарки А) та встановлено, що листи Харківської торгово-промислової палати від 12.02.2020 та від 10.03.2020 не підтверджують коливання ціни на ринку кам`яного вугілля в сторону збільшення. З них також неможливо відслідкувати динаміку ціни, а отже і встановити її рух. Вказані документи лише констатують рівень цін тільки на час укладення додаткових угод та мають виключно інформаційний характер. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження ринкової вартості кам`яного вугілля на момент укладення договору, що дало б можливість порівняти рівень цін та дійти висновку про зменшення або збільшення ціни у період з дня укладення договору та укладення додаткових угод до нього. 
          Крім того, що інформація викладена у листах Харківської торгово-промислової палати від 12.02.2020 та від 10.03.2020 є неналежним, в розумінні статей                                      76-77 Господарського процесуального кодексу України, документальним підтвердженням необхідності збільшення ціни на кам`яне вугілля, не підтверджує факту зростання ціни такого товару на ринку.
          Вказане свідчить, що укладені додаткові угоди від 14.02.2020 №1 та від 23.03.2020 №3 до договору від 13.02.2020 №77, суперечать приписам частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі". Отже, необхідність внесення зазначених змін не можна вважати обґрунтованою та такою, що підтверджена документально.
          Також, поза увагою апеляційного господарського суду також не можуть залишитись обставини, що спірні додаткові угоди були укладені: Додаткова угода №1 -  на наступний день, Додаткова угода №2 - через два тижні та  Додаткова угода №3 - через місяць після укладення договору постачання Твердого палива (вугілля кам`яного марки А), якими у сукупності було значно підвищено ціну за газ і зменшено планові обсяги поставки газу.
          Колегія суддів зазначає, що Закон України "Про публічні закупівлі" встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених статтею 36 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, за пунктом 2 частини 4 наведеної норми, у випадку коливання цін на ринку товару чи то у бік збільшення, чи у бік зменшення, що надає сторонам право змінювати умови договору щодо ціни товару, при цьому не більше ніж на 10% та не збільшуючи загальну суму договору.
          Як вже зазначалось, підписанням спірних додаткових угод сторони тричі змінювали істотні умови Договору.
          При цьому, у листі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 №3302-06/34307-06 "Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю" роз`яснено, що згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.
          При цьому, норма пункту 2 частини 4 статті 36 Закону поширюється на договори про закупівлю, у разі якщо предметом закупівлі є товар.
          Разом з тим, виходячи зі змісту частини 1 статті 653 Цивільного кодексу України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов.
          Таким чином, у залежності від коливання ціни товару на ринку сторони протягом дії договору про закупівлю можуть вносити зміни декілька разів в частині ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків кожного разу з урахуванням попередніх змін, внесених до нього, сукупність яких може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначеної сторонами на момент укладання договору про закупівлю та за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі, і виконати свої зобов`язання відповідно до такого договору з урахуванням зазначених змін.
          Враховуючи викладене, при кожному внесенні змін до договору про закупівлю у вищезазначеному випадку шляхом укладання додаткової угоди до договору, сторони договору зобов`язані належним чином виконувати умови такого договору з урахуванням змінених його умов кожного разу.
          Водночас внесення таких змін до договору про закупівлю повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим.
          Суд апеляційної інстанції зазначає, що незважаючи на те, що Законом України "Про публічні закупівлі" не передбачено ані переліку органів, які уповноважені надавати інформацію щодо коливання ціни на товар на ринку, ані форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе лише у випадку саме відповідного до зміни ціни в договорі факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим.
          Укладення додаткових угод до договору щодо зміни ціни на товар за відсутності підстав для цього, визначених Законом, тим самим спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було отримано під час підписання договору.
          Таким чином, доводи   ТОВ «Південний паливний склад» щодо необмеженої можливості кожного разу підвищувати ціну на газ на 10% шляхом укладення додаткових угод протирічать засадам і меті Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки у такому б випадку сторони мали змогу фактично в обхід частини 4 статті 36 вказаного Закону встановлювати будь-яку ціну товару, та не враховувати вимоги про підтвердження коливання ціни на товар.
          Прокурор зазначає, що додаткові угоди від 14.02.2020 №1 та від 23.03.2020 №3 до договору від 13.02.2020 №77, не відповідають вимогам ч.4 ст.36 ЗУ «Про публічні закупівлі», а тому є нікчемними відповідно до ч.1 ст.37 ЗУ «Про публічні закупівлі» та не потребують визнання недійсними судом. Оскільки нікчемним правочин є в силу Закону.
          Крім того, колегія суддів враховує правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду по справі №912/1580/18, в якій зазначено що в силу положень частини                3 статті 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами та визначено, що Законом України "Про публічні закупівлі" встановлена імперативна норма, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених статтею 36 Закону, зокрема, за пунктом 2 частини 4 наведеної норми - у випадку коливання цін на ринку товару чи то у бік збільшення, чи у бік зменшення, що надає сторонам право змінювати умови договору щодо ціни товару, при цьому не більше ніж на 10% та не збільшуючи загальну суму договору.
          Оскільки законодавством у сфері публічних закупівель конкретну особу, наділену повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку, не визначено, то виходячи з норм чинного законодавства, до суб`єктів надання такої інформації можна віднести, зокрема, Державну службу статистики України, на яку постановою Кабінету Міністрів України №442 від 10.09.2014 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові/товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; Торгово-промислову палату України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації.
          Таким чином, довідки та експертні висновки Торгово-промислової палати України можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку.
          У документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.           Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження, викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.
          Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що укладені додаткові угоди на постачання  Твердого палива (вугілля кам`яного марки А) суперечать приписам частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", отже необхідність внесення зазначених змін не можна вважати обґрунтованою та такою, що підтверджена документально.
          Правова позиція з аналогічного питання викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі №907/788/18 від 23.01.2020.
          В той же час, колегія суддів зазначає, що положеннями пункту 1 частини 1 статті           37 Закону України "Про публічні закупівлі" (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) закріплено, що договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону.
          За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
          Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
          Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.
          Судова колегія зазначає, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.
          Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону.
          Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
          Зазначена правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.11.2019 у справі №914/2376/18, від 19.02.2020 у справі №911/269/19, від 18.03.2020 у справі №910/11655/18, від 02.04.2020 у справі № 922/59/18.
У даній справі визначивши предмет позову як визнання додаткових угод №1 від 25.01.2019, №2 від 29.01.2019, №3 від 18.02.2019 недійсними, підставою позову прокурор зазначив норму частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", і доводи прокурора щодо невідповідності додаткових угод до договору постачання природного газу від 18.01.2019 вимогам частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" є доведеними і обґрунтованими.
          Положення статті 37 цього Закону визначають нікчемність відповідного правочину, у разі його укладення з порушенням частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", що само по собі є достатньою та самостійною підставою для відмови в позові з мотивів обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.
          Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №920/551/19.
          Поряд з цим, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у постанові від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.
          Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
          У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
          Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
          Отже, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Такий спосіб захисту як визнання недійсним нікчемного правочину не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
          Судова колегія зазначає, що у спірних правовідносинах укладені додаткові угоди №1 від 14.02.2020, №2 від 24.02.2020, №3 від 23.03.2020 до договору постачання №77 від 13.02.2020, не відповідають вимогам частини  4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", отже, є нікчемними в силу прямої норми закону - частини 1 статті 37 цього Закону.
          Оскільки положення статті 37 цього Закону визначають нікчемність відповідного правочину, у разі його укладення з порушенням частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", що само по собі є достатньою та самостійною підставою для відмови в позові з мотивів обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.
          Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №920/551/19.
          В частині позовних вимог про стягнення з     відповідача     на користь позивача безпідставно надмірно сплачених бюджетних коштів, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.
          За приписами частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
          Колегія суддів враховує правову позицію, викладену у справі №912/894/18 Верховного Суду у постанові від 20.02.2019 в якій зазначено, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13).
          За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України, для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна у набувача без достатніх правових підстав.
          Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
          Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц. Визнаючи недійсними спірні додаткові угоди та вказуючи на безпідставність перерахування Управлінням освіти, молоді та спорту Олександрійської міської ради відповідачу 271 132, 62грн, господарськими судами не було належним чином досліджено, чи можливо при визнанні їх недійсними стягувати спірні кошти на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, яка застосовується у випадку відсутності спеціальної норми, якою у цьому випадку є стаття 216 Цивільного кодексу України.
          Частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
          Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
          При цьому, згідно з пунктом 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
          У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинення або була відсутня взагалі.
          Викладене відповідає висновкам Верховного Суду, наведеним у постанові від 04.12.2018 у справі №918/101/18, які в силу положень частини 4 статті                                     236 Господарського процесуального кодексу України враховуються при виборі і застосуванні норм права.
          З огляду на те, що оплата кам`яного вугілля була здійснена виконавчим комітетом місцевої ради в особі Мереф`янського міського голови за ціною, що є більшою від встановленої ціни згідно договору від 13.02.2021 №77, зазначене надає підстави для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України і стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Південний паливний склад” на користь Мереф`янської міської ради надмірно сплачені кошти у розмірі 402  788,00 грн.
          Оскільки, внаслідок укладення додаткових угод, кількість отриманого кам`яного вугілля зменшилась з 480 т до 368,96 т, а загальна ціна договору становить 2   397  588,00 грн. замість 2   400   000,00 грн. Фактично замовник отримав товар за ціною 6    009,59 грн за 1 т           (2 397 588,00/398,96 = 6009,59) замість 5000,00 грн. за 1 т. Таким чином, ціна на поставлене кам`яне вугілля збільшилась майже на 20,2 % : (6009,59 х 100/5000 – 100 = 20,19), що є прямим порушенням Закону України "Про публічні закупівлі".
          За таких обставин, вимога прокурора про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих бюджетних коштів в сумі 402   788,00 грн підлягає задоволенню.
          Доводи апеляційної скарги стосовно того, що коливання цін є самостійним та достатнім фактом для внесення змін в договір про закупівлю відхиляються апеляційним судом, враховуючи недоведеність апелянтами настання тих обставин, з якими закон пов`язує можливість зміни первісних зобов`язань, взятих на себе сторонами договору закупівель за державні кошти. Законом в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин не ставиться в залежність розмір такого коливання чи пропорційність коливання до зміни ціни у договорі про закупівлю.
          При цьому, апеляційний господарський суд, звертає увагу скаржника на те, що укладення додаткових угод до договору щодо зміни ціни на товар за відсутності підстав для цього, визначених Законом, призводить до визначених законом юридичних наслідків, а саме недійсності таких додаткових угод. Фактичний зміст таких дій полягає у тому, що такі дії спотворюють результати торгів та нівелюють економію, яку було отримано під час підписання договору, що було враховано у вирішенні спору судом першої інстанції.
          Можливість зміни ціни договору внаслідок необґрунтованих дій сторін договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 3 Закону України «Про публічні закупівлі».
          Враховуючи наведені обставини, місцевий суд дійшов правомірного висновку, що у суду є достатні підстави для визнання недійсними додаткових угод до договору про закупівлю товарів за державні кошти №77 від 13.02.2020 року.
          Таким чином, у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.
          Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
          Відтак, застосовуючи наведену практику Європейського Суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.
          З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.
          Судові витрати розподіляються у відповідності до вимог статті 129 ГПК України. 
          Керуючись ст.ст. 129, 256, 269, 270, 273, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний паливний склад», м. Сєвєродонецьк, Луганська область  на рішення господарського суду Луганської області від 27.05.2021  року  у справі №913/124/21   залишити без задоволення.
          Рішення господарського суду Луганської області від 27.05.2021  року      у справі №913/124/21    залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
               Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
          У судовому засіданні 25.08.2021 р. оголошено вступну та резолютивну частину.
          Повний текст постанови складено та підписано 27.08.2021 р.                                         

Головуючий суддя                                                                    Л.Ф. Чернота

Суддя                                                                                           С.В. Барбашова  

Суддя                                                                                           О.В. Стойка