ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1482/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/5446/20 Категорія: на ухвалу 	Скляренко В. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Вініченка Б.Б., Фетісової Т.Л.
секретар Попова М.В. 
учасники справи: 
відповідач – ОСОБА_1 ; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Придніпровський відділ державної виконавчої служби м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звільнення майна з-під арешту, 
в с т а н о в и в: 

у серпні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Придніпровський відділ державної виконавчої служби м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту.
В обґрунтування позову вказує, що позивач є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», який уклав із позичальником ОСОБА_1 Кредитний договір №899/06-034-380-1.
Крім того, між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого на забезпечення основного зобов`язання, Іпотекодавець ОСОБА_2 передала в іпотеку належне їй на праві власності майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,4 кв.м. житловою площею 24,4 кв.м.
У зв`язку із неможливістю виконання умов за Кредитним договором та значної заборгованості у позичальника ОСОБА_1 , позивач був змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно.
05 лютого 2020 року право власності на майно було зареєстровано за АТ «Альфа-Банк», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак на даний час реалізувати майно не можливо, оскільки постановою Придніпровського відділу ДВС ГТУЮ Черкаській області накладено арешт на нерухоме майно та заборону на його відчуження.
Позивач вважає, що внаслідок вказаної постанови державного виконавця про арешт майна порушуються права позивача, як власника відповідного майна.
Враховуючи наведене, позивач просив суд звільнити з-під арешту нерухоме майно, яке належить АТ «Альфа-Банк», а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,4 кв.м. житловою площею 24,4 кв.м., що накладений постановою Придніпровського відділу ДВС ГТУЮ Черкаській області про арешт майна боржника від 03 березня 2017 року.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2021 року закрито провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України.
Ухвала суду обґрунтована тим, що позивач – АТ «Альфа-Банк» є правонаступником стягувача АКБ «Укрсоцбанк» у виконавчому провадженні № 49462429, в якому і був накладений арешт на вказане нерухоме майно. У зв`язку з цим заявлені АТ «Альфа-Банк» вимоги не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, так як фактично є стягувачем у виконавчому провадженні – як правонаступник АКБ «Укрсоцбанк», що є неможливим відповідно до вимог статей 42, 48, 175, 447 ЦПК України.
Суд вказав, що арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VI Цивільного процесуального кодексу України.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу та просить скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2021 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі вказує, що предметом спору у даній справі є наявний арешт на об`єкт нерухомого майна, належного позивачу, що був накладений внаслідок неправомірних дій відповідача. Арешт був чинним як на момент звернення позивача до із позовом, так і на даний час. При цьому відповідач проти зняття арешту категорично заперечує, намагаючись чинити перешкоди у реалізації його права розпорядження своїм майном.
Вважає, що між позивачем та відповідачем не урегульовано всі спірні питання щодо предмета спору у даній справі, тому провадження не підлягало закриттю з підстав, визначених пунктом 2 частини 1 статті 255 ЦПК України.
Зазначає, що обов`язковою умовою для задоволення скарги на дії державного виконавця є порушення прав чи свобод сторони виконавчого провадження незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю. Проте дії державного виконавця повністю відповідають вимогам законодавства, чинного на момент завершення виконавчого провадження.
Вказує, що згідно з постановою від 31 жовтня 2019 року виконавчий документ був повернутий стягувачу без подальшого виконання на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Стверджує, що у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту із вказаного майна, а тому ймовірна скарга на дії або бездіяльність державного виконавця буде безпідставною.
Звертає увагу, що у цивільних справах, на постанови Верховного Суду у яких, посилався суд першої інстанції, із вимогою про зняття арешту із майна звертались боржники, тобто, у тих справах позивачі намагались не захистити свої порушені права, а вчинити дії на шкоду кредитору.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_1 , який з`явився в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення, що переглядається, відповідає вказаним вимогам.
Відповідно до частин 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції вірно виходив із того, що заявлені АТ «Альфа-Банк» вимоги не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, так як фактично є стягувачем у виконавчому провадженні – як правонаступник АКБ «Укрсоцбанк», що є неможливим відповідно до вимог статей 42, 48, 175, 447 ЦПК України.
Вказані висновки суду відповідають і позиції Верховного Суду, викладеній постановах, зазначених у оскаржуваній ухвалі.
Так, згідно із постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 49462429 від 03 березня 2017 року під час примусового виконання виконавчого листа № 711/174/15-ц від 28 серпня 2015 року, виданого придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» боргу у сумі 549 899,29 грн, накладено арешт на майно, що належить боржнику: квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 26).
Стягувачем у виконавчому провадженні є ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач АТ «Альфа-Банк».
Посилання в апеляційній скарзі на те, що постановою від 31 жовтня 2019 року виконавчий документ був повернутий стягувачу без подальшого виконання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», не підтверджені відповідними доказами.
Крім того, відповідно до вказаної норми Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
При цьому ч. 5 ст. 37 Закону визначає, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.
З 05 лютого 2020 року АТ «Альфа-Банк» є власником вказаної квартири, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майн щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 20).
Згідно з поясненнями позивача у позовній заяві та апеляційній скарзі право власності на спірну квартиру набуте ним в процесі звернення стягнення на іпотечне майно, передане за Іпотечним договором № ІД 899/06-034-380, укладеним 04 липня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 (майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором № 899/06-034-380-1 від 04 липня 2008 року).
Отже позивач є одночасно стягувачем у виконавчому провадженні, на користь якого накладено арешт на спірну квартиру, та власником останньої.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Враховуючи наведене колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а АТ «Альфа-Банк» має право вирішити спірні питання щодо права власності на квартиру в порядку виконавчого провадження.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та були предметом розгляду суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» слід відмовити, а ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2021 року– залишити без змін.
 
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення. 
Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.
Судді                                 

Повний текст постанови складений 16 вересня 2021 року.