Справа № 127/10013/20
Провадження № 22-ц/801/1592/2021
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року	Справа № 127/10013/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя – доповідач),
суддів: Ковальчука О. В., Панасюка О. С.
учасники справи: 
позивач(особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,
відповідач Держава Україна в особі Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державна казначейська служба України,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Бессараб Н. М., в м. Вінниця, повне судове рішення складено 15 вересня 2020 року,
в с т а н о в и в :
08 травня 2020 року ОСОБА_1 подав позов до Держави України в особі Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в сумі 98 510 грн.
Позов мотивовано тим, що  23 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницької обласної державної адміністрації з письмовою скаргою стосовно відмови у виїзді бригади екстреної медичної допомоги на виклик позивача у зв`язку із сильним зубним болем. У своїй скарзі позивач зазначив про бажання взяти особисту участь у її розгляді, однак відповідач здійснив такий розгляд скарги без участі ОСОБА_1 позивача. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 14 березня 2017 року визнано протиправною бездіяльність директора Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації Грабович Людмили Олексіївни щодо не запрошення ОСОБА_1 на розгляд його скарги від 23 червня 2016 року (а.с. 105 – 108). Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 22 грудня 2017 року у справі № 127/18179/17 визнано винною директора Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 212-3 КУпАП (а.с. 109 – 113). Посилаючись на вимоги ст. ст. 23, 1174 ЦК України, ч. 2 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян» позивач вказував на спричинення йому такою бездіяльністю моральної шкоди, яку визначив у розмірі   98 510 грн.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що хоча відповідач і спричинив моральну шкоду позивачеві, проте він звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Не погодившись із зазначеним рішенням, 24 червня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції  вийшов за межі позовних вимог, обрахувавши строк позовної давності з дня набрання законної сили Постановою Вінницького окружного адміністративного суду, а не з моменту притягнення до адміністративної відповідальності директора Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації  ОСОБА_2  до адміністративної відповідальності. Зазначає, що суд не звернув уваги, що позовна давність не поширюється на порушення особистих майнових прав. Окрім того, суд не звернув уваги, що в справі № 127/9982/18 апеляційними судом було встановлено факт спричинення йому моральної шкоди, а те, що йому було відмовлено в задоволенні позову через те, що він пред`явив позов до неналежного відповідача, є не невірним, так як ВП ВС в Постанові від 27.11.2019 року в справі № 242/4741/16-ц , що відповідачем в таких справах є держава, а не Державна казначейська служба.
26 липня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов лист від Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Вінницької обласної державної адміністрації, у якому зазначено, що Департамент охорони здоров`я Вінницького обласної державної адміністрації ліквідовано, а Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2020 року не є його правонаступником.
Апеляційний суд, зробивши запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановив, що станом на 09 вересня 2021 року Департамент охорони здоров`я Вінницького обласної державної адміністрації  перебуває у стані припинення, тобто на час розгляду справи відповідач як юридична особа не припинена, тому відсутні підстави для вирішення питання про залучення правонаступника чи заміни відповідача.
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частинами 1, 2статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до наступних висновків.
По справі встановлено наступні обставини:
-постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 14.03.2017 року (набрала законної сили 25.03.2017 року) в справі №802/348/17 визнано протиправною бездіяльність директора Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації Грабович Людмили Олексіївни щодо не запрошення ОСОБА_1 на розгляд його скарги від 23.06.2016 рок, (копія на а. с. 97-97);
-постановою Апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2017 року в справі №127/18179/17 визнано винною ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 212-3 КУпАП, та закрито провадження у справі, в зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП (копія на а. с. 109-113);
-рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2018 року по цивільній справі №127/9982/18 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди було відмовлено, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача та в зв`язку з недоведеністю факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди (копія на а. с. 99-104); 
-Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 13.09.2018 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2018 року у справі №127/9982/18 змінено, а саме виключено з мотивувальної частини рішення висновок про недоведеність факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди. В решті рішення залишено без змін.
Між сторонами виник спір з приводу відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями (бездіяльністю) посадової особи органу місцевого самоврядування.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Крім того, статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За змістом статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вірно послався на те, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, та вірно застосував правовий висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2019 №242/4741/16-ц: належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
В справі що розглядається позивач ОСОБА_1 зазначив, що йому була спричинена моральна шкода, яка полягає у стражданнях, яких він зазнав здійснюючи захист свого порушеного права у судах, тим самим витрачаючи значні зусилля та свій час для його відновлення. Внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, позивач ОСОБА_1 відчув психологічне напруження, відчуття втрати надії, приниження, розчарування в справедливості, органах влади. Вказані негативні обставини призвели до негативного психоемоційного стану позивача, а саме головні болі, порушення сну, зміна настрою, відчуття тривоги та постійного напруження, для відновлення якого позивачу необхідно докласти значних зусиль.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З урахуванням положень ч.4 ст. 82 ЦПК України, постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 14.03.2017 року (справа № 802/348/17), постанови Апеляційного суду Вінницької області від 22.17.2017 року (справа № 127/18179/17), рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2018 року та Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 13.09.2018 року у справі №127/9982/18, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доведеність позовних вимог в частині спричинення позивачеві ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої йому протиправною бездіяльністю посадової особи, директора Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації Грабович Л.О.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про неправомірне застосування судом першої інстанції норм, що регулюють питання позовної давності, апеляційний суд зазначає наступне:
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Відповідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Згідно вимог ЦК України на спори по відшкодуванню моральної шкоди поширюється загальна позовна давність і встановлюється тривалістю у три роки.
Вирішуючи питання застосування наслідків спливу строків позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 стало відомо про порушення його прав з того моменту, коли набула законної сили Постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 14.03.2017 року в справі № 802/348/17, тобто з 25 березня 2017 року, відтак саме з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності для звернення ОСОБА_1 з позовом про відшкодування моральної шкоди.
Такий висновок суду першої інстанції, з огляду на положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, частини першої статті 261 ЦК України, є вірним, адже постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 14.03.2017 року в справі № 802/348/17 було встановлено ту обставину, що не запрошення ОСОБА_1 на розгляд його скарги від 23.06.2016 року є протиправною бездіяльністю директора Департаменту охорони здоров`я Вінницької облдержадміністрації Грабович Л. О. Саме фактом бездіяльності ОСОБА_1 обґрунтовує спричинення йому моральної шкоди, відтак подальше притягнення директора Департаменту ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не впливає на початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, спричиненої бездіяльністю посадових осіб органу державної влади, місцевого самоврядування, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Не перериває строк позовної давності і та обставина, що ОСОБА_1 звертався з позовом про відшкодування моральної шкоди (справа №127/9982/18) та йому рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2018 року було відмовлено у задоволенні позову до Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди було відмовлено, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача (рішення набуло законної сили 13.09.2018 року на підставі постанови Апеляційного суду Вінницької області). 
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що така відмова була незаконною, так як Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.11.2019 року № 242/4742/16-ц зазначила, що правильно звертатися саме до держави Україна в особі відповідного органу державної влади чи місцевого самоврядування, - не може бути взята до уваги апеляційним судом, оскільки, як уже зазначалося вище, судове рішення набрало законної сили, а ОСОБА_1 не скористався правом на його оскарження в касаційному порядку, натомість лише в травні 2020 року звернувся з новим позовом, який зараз розглядається.
Стосовно твердження в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав - слід зазначити наступне:
Дійсно відповідно до пункту першого частини першої статті 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Проте, з огляду на предмет та підставу позову, в справі що розглядається ця норма не підлягає до застосування.
Отже, суд першої інстанції вірно застосував норми, що регулюють питання позовної давності та з урахуванням клопотання, заявленого представником Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації в судовому засіданні 10.09.2020 року , клопотання представника Державної казначейської служби України (а.с. 53-54) про застосування наслідків спливу строку позовної давності, дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову саме з підстав пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду.
Відтак апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду без змін (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України) як такого що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. За правилом пункту 1 частини другої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.
З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір заявленої моральної шкоди становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Головуюча                               Т. М. Шемета
Судді:                                  О. В. Ковальчук 
                                                                                О. С. Панасюк