ОКРЕМА ДУМКА
(спільна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Британчука В. В., Єленіної Ж. М., Ситнік О. М.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2021 року № 9901/134/19 (провадження № 11-170заі21)
в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди 
Короткий виклад історії справи
11 березня 2019 року ОСОБА_1  звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВККС, у якому просила: 
-                  визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 13 лютого 2019 року № 2/ко-19; 
-                  зобов`язати ВККС допустити суддю Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до подальшого проходження процедури кваліфікаційного оцінювання, а саме до етапу «Дослідження досьє та проведення співбесіди»; 
-                  стягнути з ВККС на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі один мільйон гривень; 
-                  відшкодувати судові витрати позивачки за рахунок відповідача.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що за правилами положень пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України відповідність займаній посаді судді оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному законом. Водночас за результатом оцінювання судді ВККС повинна встановити відповідність чи невідповідність кожному критерію - компетентності, професійної етики або доброчесності. При цьому зазначила, що оскаржуване рішення ВККС не містить відомостей про те, якому критерію, встановленому законом, не відповідає ОСОБА_1 .
Позивачка зазначала, що в розумінні пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України питання кваліфікаційного оцінювання судді має бути врегульовано виключно законами, а не актами відповідача.
Також ОСОБА_1 зазначала, що відсутність мотивів щодо аналізу кожного окремого показника (критерію) свідчить про непрозорість та необґрунтованість дій ВККС та суб`єктивне ставлення до позивачки під час оцінювання критерію професійної етики, чим, на її думку, порушено положення частини четвертої статті 84 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).
Крім того, позивачка стверджувала, що складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання є не самостійними етапами кваліфікаційного оцінювання, а складовими етапу «Іспит». Оскільки рішення про допуск судді до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання приймається за результатами проходження цим суддею саме етапу «Іспит», вона вважала, що оцінка результатів за підсумками іспиту має визначатися виходячи із загальної суми балів, які набрав суддя за виконання анонімного письмового тестування та практичного завдання.
Відтак у зв`язку із тим, що позивачка набрала загалом за іспит 134,75 бала (письмове анонімне тестування 78,75 бала та практичне завдання 56 балів), вважала, що ВККС протиправно позбавила її права на участь у наступному етапі оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», оскільки пункт 8 глави 6 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 3 листопада 2016 року № 143/зп-16 передбачає, що суддя, який за результатами виконання практичного завдання набрав менше мінімального допустимого бала, допускається до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання в разі набрання ним мінімально допустимого бала іспиту. 
Факт заподіяння моральної шкоди позивачка обґрунтувала тим, що внаслідок прийняття оскаржуваного рішення їй було завдано моральної шкоди, оскільки зазначені події обурили її та спричинили фізичні та душевні страждання такої глибини, що назавжди погіршили її емоційні, моральні здібності та позбавили можливості реалізувати свої звички і бажання. Зазначене рішення стало відоме широкому колу осіб, що негативно вплинуло на репутацію позивачки в очах колег, учасників судових процесів, суспільства загалом.
Короткий зміст установлених обставин та рішення суду попередньої інстанції
Указом Президента України від 13 листопада 2008 року № 1037/2008 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Київського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.
Постановою Верховної Ради України від 5 вересня 2013 року № 446-VII «Про обрання суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді безстроково.
Рішенням від 1 лютого 2018 року № 8/зп-18 ВККС відповідно до пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII призначила кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді. Серед них і суддя Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 .
Рішенням ВККС від 2 березня 2018 року № 33/зп-18 призначено проведення 5 квітня 2018 року іспиту для суддів місцевих судів (адміністративна спеціалізація) під час процедури кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, зокрема й для  ОСОБА_1 . Цим же рішення Комісія встановила, що мінімально допустимий бал іспиту - 50 відсотків від максимально можливого бала у разі набрання суддею 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за складення анонімного письмового тестування; 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання.
5 квітня 2018 року ОСОБА_1 склала анонімне письмове тестування та практичне завдання.
Рішенням ВККС від 7 червня 2018 року № 127/зп-18 ВККС затверджено кодовані результати складеного суддями 5 квітня 2018 року анонімного письмового тестування та практичного завдання; затверджено та оприлюднено на офіційному вебсайті ВККС декодовані результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді «Іспит».
Відповідно до цього рішення суддя Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 має такі результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Іспит»: за анонімне письмове тестування - 78,75 бала, за практичне завдання - 56 балів.
22 серпня 2018 року до ВККС надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд у пленарному складі рішення, ухваленого щодо результатів виконаного нею практичного завдання.
Рішенням від 5 листопада 2018 року № 1943/ко-18 ВККС відмовила ОСОБА_1 у перегляді рішення Комісії від 7 червня 2018 року № 127/зп-18.
Зазначене рішення ВККС від 5 листопада 2018 року № 1943/ко-18 було предметом перегляду Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, за наслідками якого ухвалено рішення у справі № 9901/966/18 від 14 лютого 2019 року про відмову визнати його протиправним та скасувати.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 січня 2021 року скасовано рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2019 року, а провадження у справі № 9901/966/18 закрито.
ВККС, розглянувши питання про визначення результатів кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, призначеного рішенням ВККС від 2 березня 2018 року № 33/зп-18, за підсумками іспиту, а також питання допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 , рішенням від 13 лютого 2019 року № 2/ко-19 вирішила:
-                  визначити, що суддя Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 не склала іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням ВККС від 2 березня 2018 року  № 33/зп-18;
-                  відмовити судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», призначеного рішенням ВККС від 1 лютого 2018 року № 8/зп-18, за результатами іспиту суддів місцевих та апеляційних судів;
-                  визнати суддю Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді;
-                  внести до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) подання з рекомендацією про звільнення з посади судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 .
Не погодившись із таким рішення ВККС, ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2021 року провадження у справі № 9901/134/19 за позовом ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Закриваючи провадження у справі, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходив з того, що оскаржуване рішення, прийняте за результатами кваліфікаційного оцінювання, може бути предметом судового перегляду лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП та разом з ухваленим цим органом рішенням.
Суд першої інстанції зауважив, що ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про внесення до ВРП подання з рекомендацією про звільнення судді з посади втрачає юридичне значення, вичерпавши свою дію.
Мотивуючий такий висновок, суд першої інстанції послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 9901/637/18.
Суд першої інстанції зазначив, що оспорюване рішення не може бути самостійним предметом судового розгляду, а заявлені позовні вимоги у цій справі не можуть бути предметом розгляду адміністративного суду, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подавала апеляційну скаргу, в якій наголошувала на помилковості висновку суду першої інстанції про те, що рішення ВККС про внесення до ВРП подання з рекомендацією про звільнення судді з посади втрачає юридичне значення, вичерпавши свою дію у разі відмови ВРП в задоволенні такого подання.
Мотивувала це тим, що у Законі № 1402-VIII відсутні норми, які передбачають «втрату юридичного значення рішенням ВККС». Водночас скаржниця зауважила, що «юридичне значення» та «юридична сила акта індивідуальної дії» мають різний змістовий характер, оскільки втрата актом юридичного значення не означає втрату цим же актом юридичної сили або наслідків його реалізації.
Крім того, скаржниця вважала, що наявність у суддівському досьє нескасованого та не оціненого судом на предмет відповідності вимогам закону відповідного рішення ВККС відносно судді та процедур його кваліфікаційного оцінювання створює для судді умови неможливості закінчити незавершену за наслідком рішення ВРП процедуру свого кваліфікаційного оцінювання відповідно до вимог Конституції України.
ОСОБА_1 зазначала, що визнання судом акта індивідуальної дії протиправним та його скасування є єдиним передбаченим законом способом, який створює юридичний факт втрати юридичної чинності та сили оскаржуваного рішення та нівелювання всіх його юридичних наслідків.
В аспекті зазначеного скаржниця посилалась на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 9901/135/19, у якій, на її думку, відображена правова концепція щодо того, що визнання протиправним та скасування судом оскаржуваного рішення ВККС створює правові підстави для зобов`язання судом відповідача продовжити процедуру кваліфікаційного оцінювання саме з того етапу, з якого рішенням суб`єкта владних повноважень її було припинено.
Також ОСОБА_1 зазначала, що закриття провадження у цій справі фактично позбавляє її доступу до правосуддя в Україні, оскільки рішення та/або дії ВККС, вчинені стосовно неї в процесі кваліфікаційного оцінювання судді, не розглядаються судами, а судові провадження закриваються.
Окремо скаржниця наголошувала, що вимога про відшкодування моральної шкоди відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС може бути самостійною та рівнозначною вимогою про вирішення публічно-правового спору. 
Велика Палата Верховного Суду постановою від 7 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2021 року - без змін.
Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду 
Зважаючи на положення частини восьмої статті 101 Закону № 1402-VIII, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки рішення Комісії містить рекомендацію про звільнення судді, воно може бути оскарженим лише після того, як його буде актуалізовано через рішення органу, який за законом вправі розглядати рішення з рекомендацією і ухвалювати за ним відповідне рішення. Встановлення законом такої умови не обмежує і не позбавляє права кожного, хто його має, на оскарження рішень ВККС до адміністративного суду, а лише визначає, з настанням якої події рішення ВККС щодо надання рекомендації можуть оскаржуватися в судовому порядку.
Оскаржуване рішення про оцінювання є підставою для відповідної рекомендації про звільнення, тому обставини прийняття цього рішення повинні перевірятися судом лише разом з ухваленим ВРП рішенням за результатом розгляду такої рекомендації.
Виявлення за результатами оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.
Водночас за змістом статей 1, 3 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» прийняття рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП.
Тобто вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання та викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.
Водночас за нормами Закону № 1402-VIII (стаття 88) рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, суддя (кандидат на посаду судді) має право оскаржити до адміністративного суду.
При цьому рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є лише підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.
Оскільки процедура кваліфікаційного оцінювання, підбиття її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною цього «кваліфікаційного» провадження.
Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах «кваліфікаційного» провадження ВРП має право перевірити вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.
ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення.
Отже, більшість суддів Великої Палати Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення про оцінювання є підставою для відповідної рекомендації про звільнення, тому обставини прийняття цього рішення повинні перевірятися судом лише разом з ухваленим ВРП рішенням за результатом розгляду такої рекомендації.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 КАС суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що предметом позову в цій справі є, зокрема, визнання протиправним та скасування рішення ВККС від 13 лютого 2019 року № 2/ко-19, яким позивачку визнано такою, що не відповідає займаній посаді, та вирішено внести до ВРП подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського окружного адміністративного суду.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 стосовно тлумачення частини другої статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до частини третьої статті 24 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивачка, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Крім того, вважаємо за необхідне наголосити, що вимога щодо доступності правосуддя в частині реалізації права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів закріплена у міжнародних документах: Загальній декларації прав людини (стаття 8), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (стаття 14), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) (стаття 6), Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів та зловживання владою, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН від 29 листопада 1985 року (пункт 4).
Відповідно до пункту 58 Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року якщо органи судової влади встановлюють системи для оцінювання роботи суддів, такі системи мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях. Ці критерії повинен оприлюднити компетентний судовий орган. Процедурою має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді.
Згідно з пунктом 81 Висновку Організації з безпеки і співробітництва в Європі/Бюро з демократичних інститутів та прав людини щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30 червня 2017 року суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Конвенції, і чим серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, тим важливішими є такі права на ефективне оскарження.
Європейський суд з прав людини у пунктах 21-26 рішення від 22 липня 2014 року у справі «Корня проти Республіки Молдова» (заява №  22735/07) констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. Цей суд зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати в деяких випадках обмеженням. Суд повинен переконатись у тому, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу до суду таким чином, що порушується сам зміст цього права. Більше того, обмеження буде неспівмірним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо не існує розумної співмірності між застосованими заходами і переслідуваною метою (рішення у справі «Уейт і Кеннеді проти Німеччини», заява № 26083/94, пункт 59). Право на доступ до суду буде порушеним, коли регулювання не переслідує більше мету правової безпеки і належного управління правосуддям, а є бар`єром, який перешкоджає підсудній особі добитися розгляду по суті своєї справи компетентним судом (рішення у справі «Цалкізіс проти Греції», заява № 11801/04, пункт 44).
Як убачається з матеріалів справи, спірне рішення Комісії від 13 лютого 2019 року № 2/ко-19, ухвалене внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , породжує правові наслідки та обов`язки для позивачки, оскільки встановлює факт невідповідності судді займаній посаді і є підставою для внесення ВККС рекомендації до ВРП про звільнення позивачки. Отже, на наше переконання, є таким, що порушує права ОСОБА_1 .
Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновком суду першої інстанції про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Не погоджуючись із наведеним висновком більшості суддів Великої Палати Верховного Суду, вважаємо за необхідне зазначити таке.
Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Комісії.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Комісії визначені у статті 266 КАС.
Підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» визначено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом.
Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 
№ 1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом.
За правилами частин першої, другої та п`ятої статті 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.
На підставі частин другої, четвертої статті 84 цього Закону за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом.
Згідно з положеннями частин другої та третьої статті 88 Закону № 1402-VIII суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС.
Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1)  склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання; 3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; 4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
З аналізу вказаних законодавчих норм убачається, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, має право оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС.
При цьому необхідно зазначити, що рекомендаційний характер має лише останній абзац рішення Комісії від 13 лютого 2019 року № 2/ко-19, а всі інші за своєю правовою природою є імперативними приписами, що порушують права та законні інтереси позивачки ОСОБА_1 , у зв`язку із чим таке рішення може бути оскаржено до суду.
Ураховуючи наведене, вважаємо, що висновок Великої Палати Верховного Суду, зокрема, про те, що рішення Комісії від 13 лютого 2019 року № 2/ко-19 не може бути самостійним предметом судового розгляду, є помилковим.
На нашу думку, розглядаючи адміністративну справу, необхідно перевіряти обґрунтованість та мотиви визнання ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді судді, які зазначені в оскаржуваному рішенні ВККС, а також доводи щодо зобов`язання ВККС вчинити дії та стягнення моральної шкоди.
ОСОБА_1 у березні 2019 року зверталась до суду з позовом на рішення Комісії від 13 лютого 2019 року № 2/ко-19, яке позивачка, на наше переконання, мала право оскаржити на підставі статті 88 Закону № 1402-VIIІ.
Повна перевірка рішення ВККС, яке оскаржується, на предмет дотримання принципів, наведених у частині другій статті 2 КАС, є гарантією досягнення мети адміністративного судочинства - ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому перевірка лише формальної наявності в тексті вказаного рішення ВККС мотивів, з яких остання дійшла відповідних висновків, без оцінки їх обґрунтованості та аргументів особи, щодо якої прийнято рішення, не узгоджується з метою адміністративного судочинства. Обмеження судового контролю суперечить самій природі Верховного Суду, визначеного Конституцією України найвищим судом у системі судоустрою України, покликаного забезпечувати гарантоване право людини на ефективний судовий захист.
Таким чином, при вирішенні спорів щодо рішення, дій та бездіяльності ВККС суд повинен перевірити, чи не порушує таке рішення права та свободи людини в цілому, і не обмежуватись аналізом переліку підстав, визначених у частині третій статті 88 Закону № 1402-VIII.
На нашу думку, більшість суддів Великої Палати Верховного Суду, залишивши без змін ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2021 року про закриття провадження в цій справі, заклала суперечності як щодо застосування пункту 1 частини першої статті 238 КАС, яка передбачає закриття провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, так і щодо положень частини четвертої статті 22, статті 266 цього Кодексу та статті 88 Закону № 1402-VIII, які, на наше переконання, прямо передбачають оскарження до суду рішення ВККС від 13 лютого 2019 року № 2/ко-19.
Висновки
З огляду на викладене вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду повинна була апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2021 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Судді Великої Палати Верховного Суду:                                        О. Б. Прокопенко
                                                                                                                В. В. Британчук
                                                                                                                Ж. М. Єленіна
                                                                                                                О. М. Ситнік