КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №760/1323/2021                                                                          Головуючий у І інстанції - Шереметьєва Л.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/11094/2021                                Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
10 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області, третя особа: Інспектор управління патрульної поліції в м. Києві Іванов Володимир Володимирович про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, - 
 
встановив:
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України в Київській областіпро відшкодування моральної та матеріальної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 08 листопада 2019 року він рухався на власному транспортному засобі Кіа Sportage, дорожній номерний знак НОМЕР_1 , в м. Києві по проспекту Валерія Лобановського від Севастопольської площі в напрямку вулиці Похилої по дорозі з трьома смугами руху, де крайня права смуга є смугою для маршрутних транспортних засобів.
Він здійснював рух у середній смузі.
При перестроюванні у крайню праву смугу та перетинанні переривчастої лінії, що відокремлює смугу для маршрутних транспортних засобів, для повороту праворуч на вулицю Похилу, був зупинений Інспектором Управління патрульної поліції Івановим В.В., який повідомив, що він, нібито, здійснив виїзд на смугу для маршрутних транспортних засобів, чим порушив Правила дорожнього руху і вчинив адміністративне правопорушення.
Після цього ним була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Постанова складена у вигляді стрічки, яка роздрукована за допомогою спеціального технічного пристрою. Оригінал постанови знаходиться у третьої особи, йому вручений другий примірник у вигляді чека.
Не погоджуючись із винесеною постановою позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії ЕАК №1721880 від 08 листопада 2019 року.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2020 року скасовано, тобто визнано незаконною, постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 1721880 від 08 листопада 2019 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Справа про адміністративне правопорушення відповідно до рішення суду була закрита.
Не погодившись з рішенням суду, третьою особою було подано апеляційну скаргу.
09 червня 2020 року Шостий апеляційний адміністративний суд залишив рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року в справі без змін.
Вважає, що внаслідок вчинення незаконних дій Інспектором Івановим В.В. позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних та фізичних стражданнях, які внесли негативні зміни у його життя, а саме: щоденні думки та спогади про психічно неприємну подію, страх можливого її повторення, негативні переживання, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту під час перебування за кермом автомобіля, невпевненість у власних діях, відраза та крайня недовіра до органів поліції та її працівників.
Зважаючи на це, оцінює розмір моральної шкоди у десять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року, що в грошовому еквіваленті дорівнює 22270 грн.
Крім того, з метою захисту своїх прав при оскарженні постанови в справі про адміністративне правопорушення він змушений був звернутися за правовою допомогою до адвоката Омеляна І.В., уклавши з ним договір про надання правничої (правової) допомоги №17/11-19-БА від 17 листопада 2019 року.
Відповідно до п. 5.1 договору розмір гонорару адвоката за надання правничої допомоги у справі становить 4000 грн. , які ним були сплачені адвокату авансом в повному обсязі у день укладення договору, тобто 17 листопада 2019 року, що засвідчує квитанція до прибуткового ордеру № 17/11-19-БА від 17 листопада 2019 року.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року витрати на професійну правничу допомогу були відшкодовані за рахунок відповідача лише в частці 50%, а саме в розмірі 2000 грн. Інша частина витрат, що є його реальними збитками, залишилася не компенсованою.
08 листопада 2019 року він повертався після обідньої перерви на своє робоче місце, однак незаконно був зупинений працівниками патрульної поліції. Замість того, щоб займатися господарською діяльністю та отримувати дохід, був змушений надавати пояснення з приводу своєї поведінки та чекати на отримання постанови про накладення адміністративного стягнення протягом години.
Вважає, що через неправомірні дії працівників патрульної поліції, які незаконно притягнули його до адміністративної відповідальності, не мав змоги в свій робочий час працювати, а тому поніс збитки у вигляді упущеної вигоди.
Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за весь 2019 рік, поданої до Головного управління ДПС у Черкаській області, що підтверджується квитанцією № 2, реєстраційний номер 1558363, отримав у 2019 році дохід в розмірі 1058136,11 грн.
Зазначає, що його дохід за одну годину становить 714 грн.
Просив стягнути з відповідача - Департаменту патрульної поліції на його користь 24984 грн. в рахунок відшкодування завданої шкоди шляхом безспірного списання коштів Головним управлінням Державної казначейської служби України в Київській області, з яких:
- 22270 грн. моральної шкоди, заподіяної внаслідок дій службової особи Департаменту патрульної поліції;
- 2000 грн. матеріальної шкоди у вигляді реальних збитків;
- 714 грн. матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року, у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що за своєю правовою природою рішення державного органу або його посадової особи не може бути нейтральним. Якщо державний орган або його посадова особа на підставі закону приймає обґрунтоване рішення в межах своїх повноважень - таке рішення є законним. Якщо ж державний орган або його посадова особа, нехтуючи наявністю доказів, неправильно трактуючи норми закону, не дотримуючись процедури його ухвалення, приймає рішення - воно є незаконним і на підставі цього повинно бути скасоване судом або іншим уповноваженим на те органом.
Зазначає, що інспектором поліції Івановим В.В. не було дотримано вимог законодавства до оформлення постанови про вчинення адміністративного правопорушення, не було наведено доказів, на яких ґрунтується висновок про вчинення апелянтом адміністративного правопорушення, що тягне за собою визнання постанови незаконною.
Також, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосовувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
Звертає увагу, що внаслідок вчинення незаконних дій інспектором поліції Івановим В.В., апелянту було завдано моральної шкоди, яка полягала у моральних та фізичних стражданнях, які внесли негативні зміни у його життя, а саме: щоденні думки та спогади про психічно неприємну подію, страх можливого її повторення, негативні переживання, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту під час перебування за кермом автомобіля, невпевненість у власних діях, відраза та крайня недовіра до органів поліції та її працівників.
Вважає, що оскільки він був притягнутий до адміністративної відповідальності за правомірну поведінку, він має право на відшкодування моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 22270 грн.
Крім того, з метою захисту своїх прав при оскарженні постанови в справі про адміністративне правопорушення він змушений був звернутися за правовою допомогою до адвоката, уклавши з ним договір про надання правничої (правової) допомоги №17/11-19-БА від 17 листопада 2019 року.
Відповідно до п. 5.1 договору, розмір гонорару адвоката за надання правничої допомоги у справі становить 4000 грн., які позивачем були сплачені адвокату авансом в повному обсязі у день укладення договору.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року витрати на професійну правничу допомогу були відшкодовані за рахунок відповідача лише в частці 50%, а саме в розмірі 2000 грн. Інша частина витрат, що є його реальними збитками, залишилася не компенсованою.
Звертає увагу, що збитки, які він поніс, були викликані необхідністю звернення за професійною правничою допомогою до адвоката та стали наслідком неправомірних дій працівників патрульної поліції щодо позивача і безпосередньо з цим пов`язані.
Прагнення апелянта відновити свої права, які були порушені працівниками патрульної поліції, спричинили матеріальні збитки, яких останній не планував і за звичайних умов не поніс би.
Також зазначив, що 08 листопада 2019 року він повертався після обідньої перерви на своє робоче місце, однак незаконно був зупинений працівниками патрульної поліції. Замість того, щоб займатися господарською діяльністю та отримувати дохід, був змушений надавати пояснення з приводу своєї поведінки та чекати на отримання постанови про накладення адміністративного стягнення протягом години. 
Таким чином, через неправомірні дії працівників патрульної поліції, які незаконно притягнули позивача до адміністративної відповідальності, він не мав змоги в свій робочий час працювати, а тому поніс збитки у вигляді упущеної вигоди, яка становить 714 грн.
Просив, скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На апеляційну скаргу Головне управління державної казначейської служби України у Київській області подало відзив, який обґрунтовувало тим, що воно є неналежним відповідачем.
Зазначило, що управління жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало.
Вважає, що не повинне нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів.
Просило залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року залишити без змін.
Також, відзив на апеляційну скаргу подав і Департамент патрульної поліції, зазначивши, що ОСОБА_1 реалізував передбачене КУпАП та КАС України право на оскарження рішення посадової особи органу поліції, а саме право на оскарження постанови за ч. 3 ст. 122 КУпАП серії ЕАК №1721880 від 08 листопада 2019 року, яка була скасована судом, а тому позивач не був притягнутий до адміністративної відповідальності.
Дії щодо винесення оскаржуваного рішення не були визнані протиправними чи незаконними.
Крім того, сам факт скасування судом постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та закриття судом справи про адміністративне правопорушення не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності інспектора Управління патрульної поліції у розумінні вимог ст. 1176 ЦК України, а тому не тягне обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що його діями, як посадової особи, йому була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню.
Також вважає, що витрати пов`язані із наданням правової допомоги не можуть бути задоволені, оскільки не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування.
Вимога ж про відшкодування неодержаних доходів покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, що не було доведено позивачем.
Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року залишити без змін.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2020 року скасовано постанову в справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності серії ЕАК № 1721880 від 08 листопада 2019 року, а провадження в адміністративній справі закрито.
Стягнуто з рахунку бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь позивача 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2020 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року залишено без змін.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт скасування судом постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та закриття судом справи про адміністративне правопорушення не  є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності інспектора Управління патрульної поліції у розумінні вимог ст. 1176 ЦК України, а тому не тягне обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що його діями, як посадової особи, позивачу була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідачами.
Відмовляючи у стягненні з відповідачів на користь позивача 2000 грн. матеріальної шкоди, якою є частина витрат на правничу допомогу в справі про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, яка не була стягнута судом, Солом`янський районний суд м. Києва у своєму рішенні від 11 травня 2021 року керувався тим, що позивач при зверненні до суду ототожнив поняття збитків з витратами на оплату правової допомоги, тоді як такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.
Відмовляючи у стягненні з відповідачів на користь позивача упущеної вигоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача можливості отримати прибуток.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1, ч. 3 ст. 19, ст. 23 ЗУ «Про Національну поліцію», Національна поліція - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. 
Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.
Шкода відшкодовується незалежно від вини.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.
Пунком 4 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
У статті 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За змістом ст. 4 зазначеного Закону, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 21 жовтня 2020 року в справі №312/262/18, при застосуванні ст.ст. 1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи  відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи  бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.
За наявності цих умов є  підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.ст. 76, 80, 229 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Всупереч вищенаведеним нормам цивільно-процесуального законодавства позивач не надав будь-яких доказів вини відповідача у завданні йому моральної шкоди.
Колегія суддів керується тим, що позивач не був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу, накладеного поліцейським, оскільки скористався наданим законом правом на оскарження постанови, яка була скасована судом, тобто реалізував передбачене КУпАП та КАС України право на оскарження процесуальних рішень уповноваженої посадової особи.
Сам факт скасування судом постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та закриття судом справи про адміністративне правопорушення не  є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності інспектора Управління патрульної поліції у розумінні вимог ст. 1176 ЦК України, а тому не тягне обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що його діями, як посадової особи, йому була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідачами. 
Окрім цього, ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частинами 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є:
- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: наявність протиправної поведінки; факт понесення збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини.
Позивач при зверненні до суду збитками вважає матеріальної витрати, понесені на оплату вартості правової допомоги при розгляді судом спору про оскаржена постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, в частині, не стягнутій рішенням суду.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах Великої Палати від 14 квітня 2020 року (справа №925/1196/18), від 21 листопада 2018 року (справа №462/6473/16), від 18 грудня 2019 року (справа №688/2479/16), від 29 травня 2019 року (справа №489/5045/18), витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді.
Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.
Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.
Що стосується упущеної вигоди, то пред`явлення такої вимоги покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.
Незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди повинні бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами на підкріплення реальної можливості отримання відповідних доходів.
Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
Підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотримання позивачем доходу, на який він розраховував, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 квітня 2018 року (справа №921/377/14-г/7) та від 03 серпня 2018 року (справа №923/700/17).
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. 
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.
Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
          Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба