_____

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2018 року                                                                                   
м. Чернівці
Справа № 723/1601/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О. 
суддів Кулянди М.І., Лисака І.Н.
секретар Паучек І.І.

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач  ОСОБА_1 

апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 9 червня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Дедик Н.П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В квітні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.
Позивач просив стягнути з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 1 лютого 2011 року у розмірі 17 034 гривні 50 копійок.
Посилався на те, що 1 лютого 2011 року між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг №б/н. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 була надана кредитна карта та кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Станом на 21 березня 2021 року у відповідачки внаслідок неналежного виконання умов договору є заборгованість в сумі 17 034 гривень 50 копійок, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 12 550 гривень 13 копійок та заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 4 484 гривні 37 копійок.
АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачки на його користь зазначену заборгованість за кредитним договором.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 9 червня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н у 12 550 гривень 13копійок.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за договором б/н від 1 лютого 2011 року утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачки.
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за процентами, суд виходив із того, що банком не доведено факт досягнення між сторонами домовленостей про сплату процентів, що передбачені Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, так як вони не містять підпису позичальника, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 1 лютого 2011 року шляхом підписання заяви.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити.
ОСОБА_1 вищевказане судове рішення у частині задоволення позову банку не оскаржила, а тому судове рішення в цій частині у силу частини першої статті 367 ЦПК України у апеляційному порядку не переглядається.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвали рішення в частині, яка оскаржується, з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вимоги банку щодо стягнення заборгованості за процентами є недоведеними, оскільки не врахував, що при укладенні кредитного договору між сторонами були досягнуті усі істотні умови договору, так як відповідачка була повідомлена про умови кредитування, в тому числі і процентну ставку за користування кредитними коштами, що зазначено у Паспорті споживчого кредиту, який підписаний позичальником та наявний у матеріалах справи. 
При цьому, відповідачка активно користувалася кредитними коштами, а тому погодилася з такими умовами кредитування.
Окрім того, відповідачкою не оспорювався у встановленому законом порядку вказаний кредитний договір та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачкою укладення чи не укладення кредитного договору.
Також посилається на відповідні правові позиції Верховного Суду, які судом першої інстанції не були враховані.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інша сторона відзив на апеляційну скаргу не подавала.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що 11 лютого 2011 року ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» підписали анкету-заяву, в якій відповідачка просила відкрити рахунок та надати їй банківські послуги.
Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві (а.с.16) .
За розрахунком банку станом на 1 лютого 2011 року за  ОСОБА_1  утворилась заборгованість у розмірі 17 034 гривень 50 копійок, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 12 550 гривень 13 копійок та заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 4 484 гривні 37 копійок (а.с. 12-13).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в частині, яка оскаржується, в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України  розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав позичальник у борг), стягнути  заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідачка розуміла, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, яку суд першої інстанції правильно застосував.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за процентами за користування кредитними коштами у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті в анкеті-заяві від 11 лютого 2011 року, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Паспорт споживчого кредиту, на який у своїй апеляційній скарзі посилається АТ КБ «Приватбанк» та який за доводами банку містить основні умови кредитування, не може бути підставою для повного задоволення позову, оскільки термін «Паспорт споживчого кредиту» випливає зі змісту Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які ОСОБА_1 не підписані. Зазначена у цьому Паспорті споживчого кредиту (а. с. 17-17 зворот) процентна ставка не містить підпису позичальника, а тому не може свідчити про узгодження цих умов кредитного договору між сторонами, що вимагає положення статей 3,627 ЦК України. Підпис позичальника є лише в кінці вказаного паспорту, де зазначені відомості щодо інших правових аспектів,які стосуються кредитного договору.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20-ц.
Окрім того, помилковим є аргумент апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом на підставі умов визначених вищевказаним паспортом споживчого кредиту за період, який тривав до 18 червня 2020 року, оскільки у вказаному паспорті зазначено дату його підписання позичальником ОСОБА_1 18 червня 2020 року, тобто набагато пізніше після укладення банком та ОСОБА_1 кредитного договору б/н від 11 лютого 2011 року. При цьому сторони не укладали додаткову угоду про внесення змін у кредитний договір.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення. 
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, заочне рішення суду першої інстанції в частині, яка оскаржується, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367,368,374,375,381,382 ЦПК України,суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області   від 9 червня  2021 року в частині відмови в позові Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення процентів за користування кредитом залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 12 серпня 2021 року

Головуючий                                                 О.О. Одинак 

Судді:                                                          І.Н. Лисак
               
                                                               М.І. Кулянда