Постанова
Іменем України
 
30 червня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 712/4018/20
провадження № 61-1474св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - комунальне некомерційне підприємство «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради»,
третя особа - первинна профспілкова організація комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Храпка В. Д., Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» (далі - КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради»), третя особа - первинна профспілкова організація комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» (ППОКНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради»), про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що з 25 квітня 2019 року працював лікарем-гінекологом-онкологом обласного центру онкології та мініінвазивної хірургії КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради». 
Наказом № 52-к від 30 березня 2020 року звільнений із роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
Посилаючись на те, що звільнений із роботи незаконно, просив:
визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення його із роботи, 
поновити на роботі, 
стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ директора КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» № 52-к від 30 березня 2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-гінеколога-онколога обласного центру онкогінекології та мініінвазивної хірургії КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-гінеколога-онколога обласного центру онкогінекології та мініінвазивної хірургії КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради».
Стягнуто з КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 36 682,10 грн, який обчислено без вирахування податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Стягнуто з КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» судовий збір в дохід держави у розмірі 840,80 грн.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що профспілкова організація не провела власний аналіз продуктивності праці позивача, тобто фактично не надавала згоди на звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України після його згоди на переведення на одну з вакантних посад, згідно заяви від 27 березня 2020 року, у зв`язку з чим при вивільненні позивача було порушено норми трудового законодавства. Право позивача на працю, що закріплено в статті 43 Конституції України, порушено відповідачем і підлягає захисту.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 05 березня 2020 року апеляційну скаргу КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» задоволено частково.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 жовтня 2020 року скасовано.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-гінеколога-онколога обласного центру онкогінекології та мініінвазивної хірургії КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» з 31 березня 2020 року на 01 квітня 2020 року.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Судові витрати віднесено за рахунок держави.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що переважне право позивача на залишення на роботі при звільненні за скороченням штату, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, не було порушено, оскільки відповідач скористався своїм правом провести перегрупування працівників. Залишені на роботі працівники також підлягали звільненню із роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, були попереджені про наступне звільнення, їм також були запропоновані всі вакантні посади і вони дали згоду на заняття вакантних посад. ОСОБА_1 перебував у черговій відпустці із 10 березня 2020 року по 31 березня 2020 року. Наказ про звільнення виданий 30 березня 2020 року, яким звільнено ОСОБА_1 з роботи 31 березня 2020 року, тобто звільнення проведено під час відпустки. Апеляційним судом зупинялось провадження у справі для повторного розгляду питання про дачу згоди на звільнення ОСОБА_1 24 грудня 2020 року профспілковий комітет повторно розглянув дане питання і дав згоду на звільнення позивача ОСОБА_1 із роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій з урахуванням уточнень, просив скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 жовтня 2020 року залишити в силі. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідач не звертався до профспілкової організації підприємства з відповідним поданням про надання згоди на звільнення його за пунктом 1 статті 40 КЗпП України згідно з наказом КНП «ЧООД» «Черкаської обласної ради» від 26 березня 2020 року № 130 «Про зміну організаційної структури», яким з 01 квітня 2020 року створювався після чергової реорганізації Обласний центр онкогінекології та здоров`я жінки.
На дату звільнення ОСОБА_1 з роботи під час відпустки наказ КНП «ЧООР» Черкаської обласної ради» від 30 грудня 2019 року № 451 «Про скорочення штатів підприємства» зокрема, Обласного центру онкогінекології та мініінвазивної хірургії, де працював позивач, був нечинним. Отже, надана згода профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 по пункту 1 статті 40 КЗпП України не створює юридичних наслідків, на що апеляційний суд не звернув увагу та зазначені наявні порушення трудового законодавства, допущені відповідачем, не усунув та не надав їм належної юридичної оцінки. Повторний розгляд питання про надання згоди або відмови у її наданні на звільнення профспілковою організацію позивача не був необхідний.  
Відповідачем не проводилася робота із визначення продуктивності праці і кваліфікації працівників, що підлягали вивільненню, не вживалися певні заходи для перевірки продуктивності та кваліфікації працівників. Разом з тим, позивач має переважне право на залишення на роботі, що підтверджується досвідом роботи, обсягом виконаних хірургічних операцій та кваліфікацією, що підтверджено судом першої інстанції. Комісія для визначення переважного права на залишення на роботі працівників, посади яких підлягають скороченню, відповідачем не створювалася, а ці повноваження незаконно перекладено на первинну профспілкову організацію цього комунального підприємства, що є порушенням Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 року № 1045-ХІV з відповідними змінами. 
Судом першої інстанції зроблено правовий висновок, що звільнення позивача відбулося у період відпустки з 31 березня 2020 року із вирішенням питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з чим погодився суд апеляційної інстанції в частині звільнення ОСОБА_1 під час відпустки. 
Аргументи учасників справи 
У травні 2021 року представник КНП «ЧООД Черкаської обласної ради» - Шпиця І. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Черкаського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року залишити без змін. 
Відзив мотивований тим, що висновки суду першої інстанції незаконні та необґрунтовані, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на не повно з`ясованих обставинах, без врахування всіх обставин та доказів, що мають значення для справи та не відповідають фактичним обставинам справи. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. 
У травні 2021 року матеріали цивільної справи № 712/4018/20 надійшли до Верховного Суду та 12 травня 2021 року передані судді-доповідачу Дундар І. О.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 20 квітня 2021 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 755/14412/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16, від 21 жовтня 2020 року у справі № 756/936/18, від 22 вересня 2020 року у справі № 760/7037/17-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 451/706/18, від 13 грудня 2018 року у справі № 577/256/18, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 та у постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14, від 01 липня 2015 року у справі          № 6-119цс15 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що з 30 березня 1987 року ОСОБА_1 працював лікарем-гінекологом-онкологом в Черкаському обласному онкологічному диспансері, КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради».
Після чергової реорганізації (наказ № 509 від 20 грудня 2017 року) була припинена діяльність онкогінекологічного центру з 01 березня 2018 року і створено 2 нових структурних підрозділи: Обласний центр онкогінекології та мініінвазивної хірургії та Обласний профілактично-лікувальний консультативний центр «Здоров`я жінки». Кожний структурний підрозділ мав свій штатний розпис. 
Згідно наказу № 37-к від 01 березня 2018 року позивача переведено на посаду лікаря-гінеколога-онколога обласного центру онкогінекології та мініінвазивної хірургії, що був структурним підрозділом Черкаського обласного онкологічного диспансеру Черкаської міської ради.
Рішенням Черкаської обласної ради від 07 вересня 2018 року № 24-20/VІІ Комунальний заклад «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» переорганізованого в Комунальне некомерційне підприємство «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради».
Наказом № 63-к від 25 квітня 2019 року позивач переведений у новий реорганізований заклад.
Наказом від 30 грудня 2019 року № 451 «Про скорочення штатів підприємства» виведено із штатного розпису підприємства із 01 квітня 2020 року декілька посад, в тому числі по Обласному центру онкогінекології та мініінвазивної хірургії завідуючого центром, лікаря-гінеколога та 4,5 штатних одиниць лікаря-гінеколога-онколога.
30 грудня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про заплановане вивільнення і запропоновано всі існуючі на той час вакантні посади. Вакантна посада лікаря-гінеколога на той час була відсутня.
Позивач не дав згоди на переведення на будь-яку вакантну на той час посаду.
12 березня 2020 року директор КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» звернувся до профспілкового комітету про надання згоди на звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України 149 працівників, в тому числі й ОСОБА_1 
16 березня 2020 року профспілковий комітет на своєму засіданні розглянув вказане подання без персонального виклику всіх працівників, які підлягали звільненню і дав згоду на звільнення.
Наказом від 26 березня 2020 року № 1230 «Про зміну організаційної структури» на базі КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер» з 30 березня 2020 року утворено Обласний центр онкогінекології та здоров`я жінки.
В зв`язку із цим 26 березня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено про наявність додаткових вакантних посад, в тому числі, завідуючого центром, лікаря-гінеколога-онколога і 5 штатних одиниць лікаря-гінеколога-онколога.
27 березня 2020 року ОСОБА_1 в своїй заяві просив перевести його постійно лікарем-гінекологом-онкологом Обласного центру онкології та здоров`я жінки.
Оскільки на 5 вакантних посад претендувало 7 осіб відповідачем створена комісія з визначення переважного права залишення на роботі, яка на своєму засіданні 26 березня 2020 року рекомендувала директору відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про переведення на посаду в новоствореному центрі.
Наказом № 52-к від 30 березня 2020 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу посаду.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів. 
У частині шостій статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений також статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.  
При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» пройшли зміни в організації виробництва і праці, в зв`язку з чим прийнято рішення про скорочення штатів підприємства та видано наказ від 30 грудня 2019 року № 451, зокрема про виведення з 01 квітня 2020 року з штатного розпису «Обласний центр онкогінекології та мініінвазивної хірургії (п.п.2 п. 1 Наказу) та попередження працівників, посади яких скорочуються про звільнення. 
ОСОБА_1 відмовився від переведення на одну з посад запропонованих листом від 30 грудня 2019 року, оскільки вони не відповідають його кваліфікації. 
КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» запропонувало позивачу всі вакантні посади протягом усього періоду, як з часу попередження про звільнення, так і на день звільнення. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 19 травня 2021 року у справі № 310/9294/18 (провадження № 61-16809св20) зазначено, що «відповідач сам вправі визначати кваліфікаційні вимоги до своїх працівників відповідно до посадових обов`язків, які ставляться перед працівником. Колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо порушення його переважного права  на залишення на роботі, так як право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, не застосовується для працевлаштування у новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки, переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах».
Отже, аргументи касаційної скарги про те, що відповідач звільняючи позивача не врахував, що він мав переважне право на залишенні на роботі і є працівником з тривалим безперервним 33 річним стажем роботи на посаді лікаря на даному підприємстві, відсутність дисциплінарних стягнень, що підтверджуються дипломом, посвідченнями по спеціальності акушерство і гінекологія, сертифікатом спеціаліста по онкогінекології та заохочення і подякам за успіхи в роботі, викладеними в трудовій книжці, а також неодноразовим виконанням згідно наказів головного лікаря у 2018 році обов`язків завідувалча відділення є безпідставними. У даній справі не було порушено переважне право позивача на залишення на роботі при звільненні за скороченням штату, передбаченого частиною першою статті 42 КЗпП України, оскільки відповідач скористався своїм правом провести перегрупування працівників. Залишені на роботі працівники також підлягали звільненню із роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, були попереджені про наступне звільнення, їм також були запропоновані всі вакантні посади і вони дали згоду на заняття вакантних посад. 
Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду про наявність підстав для зупинення провадження для повторного розгляду питання про дачу згоди на звільнення ОСОБА_1 . 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від  17 лютого 2021 року в справі № 947/28884/19 (провадження № 61-18282св20) вказано, що «за приписами статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Статтею 252 КЗпП України та частиною третьою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Отже, системний аналіз указаних норм закону дозволяє зробити висновок, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2013 року (справа № 21-319 а 13), від 25 березня 2014 року (справа № 21-44 а 14). Установлено, що КП «Морська пошуково-рятувальна служба» не надано доказів щодо звернення до професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби та отримання висновку профспілки щодо згоди, чи не згоди на звільнення позивача. Разом з тим, згідно з частиною дев`ятою статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП України) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення при час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16, провадження                № 61-30894 сво18».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від  13 січня 2021 року в справі № 607/18957/18 (провадження № 61-9295св20) вказано, що «не зважаючи на наявність доказів у справі про перебування позивача на лікуванні відповідно до листка непрацездатності АДР № 211019, виданого Тернопільською обласною комунальною клінічною психоневрологічною лікарнею про те, що позивач перебувала у стаціонарі з 29 серпня 2018 року до 12 вересня 2018 року, суди першої та апеляційної інстанцій зробили помилковий висновок про законність звільнення позивача у цей період, оскільки звільнення в період тимчасової непрацездатності свідчить про порушення гарантій, передбачених трудовим законодавством. Оскільки позивача звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, тобто у зв`язку з закінченням строку дії трудового контракту, тому Верховний Суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для поновлення на роботі. Разом із тим, наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, у цьому випадку слід усунути шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності - 13 вересня 2018 року (день, коли позивачу зазначено стати до роботи відповідно до листка непрацездатності АДР № 211019)».
Отже, суд апеляційної інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Висновки Верховного Суду
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
З урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 310/9294/18 (провадження № 61-16809св20, у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року в справі № 947/28884/19 (провадження № 61-18282св20) та в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від  13 січня 2021 року в справі № 607/18957/18 (провадження № 61-9295св20) колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, оскаржене судове рішеннябез змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 398, 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Черкаського апеляційного суду від 28 грудня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                              І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
М. Ю. Тітов