Номер провадження: 22-ц/813/4432/21 
Номер справи місцевого суду: 504/369/18
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.08.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретарів судового засідання: Томашевської К.В., Тищенко М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чепелєва Олександра Івановича на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 липня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики,

                                 В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 році ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики та 3% річних, що у загальному розмірі складає 635 599, 38 гривень. Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 08.11.2011 року та 30.07.2013 року надала ОСОБА_1 в борг грошові кошти, які він у передбачений розписками строк не повернув, що стало підставою її звернення до суду.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 липня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 635 599,38грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 355,99 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Чепелєв Олександр Іванович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст.. 763 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.
Задовольняючи позов, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за позикою у розмірі 635 599,38 грн., суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених вимог.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві та є вірними.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:
- 08.11.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики у печатній формі, відповідно до якого позивач надала у борг відповідачу грошові кошти в сумі 12 938 (дванадцять тисяч дев`ятсот тридцять вісім) євро. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 , у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , власноручно підтвердив факт отримання грошових коштів та зобов`язався повернути їх до 31.08.2016 року; 
- 30.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики у письмовій формі, відповідно до якого позивач надала у борг відповідачу грошові кошти в сумі 3 500 (три тисячі п`ятсот) доларів США. Відповідно до цього договору ОСОБА_1 , у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зобов`язався повернути борг в строк до 31.08.2016 року;
- за згодою відповідача розписки про зобов`язання повернення позивачу отриманих відповідачем коштів, які датовані 08.11.2011 року та 30.07.2013 року, були складені у печатній формі у 2016 році з вказівкою нового строку повернення коштів по обом розпискам - 31.08.2016 року. У первісному тексті розписки від 08.11.2011 року строк її виконання був визначений - 28.02.2012 року, а у розписці від 30.07.2013 року - за першою вимогою.
Таким чином сторони підписавши розписки з оновленими строками виконання зобов`язання, фактично досягли згоди в частині зміни строків виконання зобов`язання за цими обома розписками.
Відповідно до пояснень представника відповідача, останній не заперечував факт отримання коштів та приналежності підпису відповідачеві, але при цьому представник відповідача зазначив, що кошти фактично були повернуті відповідачем.
Колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Слід звернути окрему увагу, що факт отримання коштів у позику підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Установивши, що договори позики від 08.11.2011 року та від 30.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дійсно були укладені, що не заперечувалося відповідачем, а в подальшому сторонами були складені розписки з такими ж сумами позики і від таких самих дат, але вже з новим строком виконання зобов`язань - 31.08.2016 року, врахувавши, що оригінали розписки знаходяться у позивача, а відповідач не довів факт повернення грошових коштів, суд першої інстанції зробив вірний висновок про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості за основним боргом.
Крім того, встановивши факт прострочення відповідачем грошового зобов`язання за договорами позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог в частині стягнення у розмірі 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Під час перегляду рішення в апеляційному порядку, апеляційним судом за клопотанням представника відповідача допитані свідки, прізвища яких зазначені в обох розписках - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Під час допиту, обидва свідки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під присягу підтвердили факти позики грошових коштів ОСОБА_1 у ОСОБА_2 і належність у розписках своїх підписів, як свідків. Також обидва свідки підтвердили і факт перепідписання сторонами влітку 2016 року цих самих розписок з вже оновленими датами виконання зобов`язань і їх власні підписи, як свідків цього.
Апеляційним судом залишено без задоволення клопотання представника позивача про допит в якості свідка з приведенням до присяги ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_1 перебуваючи в процесуальному статусі відповідача і будучи присутнім в судовому засіданні, відмовився від допиту його в якості свідка, що є його процесуальним правом, як сторони у справі.
Надаючи пояснення в засіданні судової колегії відповідач ОСОБА_1 не заперечував неодноразові факти позичання ним грошових коштів у позивача, але зауважив, що всі запозичені ним кошти він повертав позивачці, зокрема він повернув і позичені кошти, які зазначені у розписках від 08.11.2011 року та від 30.07.2013 року. Власні підписи у текстах розписках від 08.11.2011 року та від 30.07.2013 року ОСОБА_1 не заперечував, але заперечує присутність свідків при перепідписанні розписок, про які ті стверджували будучи допитаними в апеляційному суді. Крім того він категорично наполягає, що повернув грошові кошти позивачці, які вказані у розписках від 08.11.2011 року та від 30.07.2013 року, але враховуючи тривалі з позивачкою стосунки, не став вимагати від неї зустрічної розписки про повернення коштів, а самі оригінали його розписок, як тоді йому повідомила позивач, вона загубила.
Крім того, апеляційним судом залишено без задоволення клопотання представника відповідача про призначення технічної експертизи документів у зв`язку з тим, що:
- відповідач не оспорює свій підпис на розписках зі зміненим строком зобов`язання - 31.08.2016 року;
- свідки підтвердили свої підписи у розписках від 08.11.2011 року та від 30.07.2013 року, як з первісним строком виконання зобов`язань, так і з оновленими строками;
- до суду з позовом про стягнення заборгованості за позикою позивач звернулась у лютому 2018 року, додавши до позову розписки з датами виконання зобов`язання 31.08.2016 року, тобто до перебігу 3-х років;
- відповідач не заперечуючи належність і справжність свого підпису на розписках з оновленим строком не вказав приблизний період, коли сам і за яких обставин він проставив власний підпис на аркушах з текстом цих розписок з оновленим строком виконання зобов`язання.
З урахуванням встановлених у справі обставин, в тому числі показань допитаних в апеляційному суді під присягу свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також заслуханих пояснень від відповідача ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення заявленого позову.
Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

                                П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чепелєва Олександра Івановича - залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 липня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено: 30.08.2021 року.

Головуючий                                О.М. Таварткіладзе

Судді:                                А.П. Заїкін

                               С.О. Погорєлова