Номер провадження: 22-ц/813/4784/21 
Номер справи місцевого суду: 493/994/19
Головуючий у першій інстанції Мясківська І. М.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційні скарги представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  та ОСОБА_3 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 17 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року,  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. 
Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 17 лютого 2020 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини – відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2  та ОСОБА_3 подали до суду апеляційні скарги, у яких посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просять суд скасувати рішення Балтського районного суду Одеської області від 17 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , додатковий шестимісячний строк для подання ним до нотаріуса Балтського районного нотаріального округу Одеської області заяви про прийняття спадщини за законом, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_5 . 
У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд в її задоволенні відмовити, а рішення Балтського районного суду Одеської області від 17 лютого 2020 року – залишити в силі (а.с. 116-118). 
В судове засідання, призначене на 15.07.2021 року,  з`явилися: апелянт ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 .
Інший апелянт ОСОБА_1 та його представник до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 03.02.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Балтського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 75 від 03.02.2015 року, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Балта Одеської області (а.с. 4).
Після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася спадщина на належне їй майно.
Спадкоємцями за законом являються сини померлої - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Судом також встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 являються такими, що прийняли спадок своєї матері.
Що стосується позивача, то він, як спадкоємцем за законом першої черги, звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Разом з тим, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом не представилося можливим, оскільки ним пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини, про що свідчить лист-відповідь приватного нотаріуса Балтського районного нотаріального округу Пантілєєвої І.П. від 28.05.2019 року № 901/01-16. (а.с. 6)
 Причиною неприйняття спадщини у встановлений законом строк, ОСОБА_1 зазначає його місце проживання (Російська Федерація) та місце роботи (База (комплексного зберігання) військової частини НОМЕР_2 Міністерства Оборони Російської Федерації м. Єкатеринбург), що підтверджується копією довідки № 11, виданої 06.03.2019 року начальником Бази (комплексного зберігання) військової частини НОМЕР_2 Міністерства Оборони Російської Федерації м. Єкатеринбург (а.с. 5).
 Крім того, відповідно до виписки з наказу начальника Бази (комплексного зберігання) військової частини НОМЕР_2 № 364 від 19.12.2014 року (а.с. 46), персоналу Бази (комплексного зберігання) військової частини НОМЕР_2 заборонено відвідування України зі строком до особливого розпорядження.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає, оскільки встановлений законом строк для прийняття спадщини пропущено позивачем ОСОБА_1 без поважних причин, а тому і немає підстав для визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто.
За умови ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Статтею 1272 ЦК України визначені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК (435-15), звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.
При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Судовим розглядом справи встановлено, що обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказав такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як постійне місце проживання на території іншої країни – Російської Федерації та заборона начальником Бази військової частини, де він працює, відвідувати Україну.
Апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що такі підстави поважності причин є необґрунтованим, оскільки ці підстави не позбавляли позивача направити нотаріусу за місцем відкриття спадщини завірену належним чином заяву про прийняття спадщини засобами поштового зв`язку, або шляхом оформлення довіреності на вчинення таких дій на іншу особу.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів суду жодної поважної, об`єктивної, непереборної, істотної причини пропуску ним строку для подання заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_1 об`єктивно не був позбавлений можливості звернутися до нотаріальної контори у строк встановлений законом.
Судом, також вірно встановлено, що з часу відкриття спадщини до закінчення встановленого законом строку для прийняття спадщини, позивач беззаперечно мав можливість вчинити необхідні дії щодо оформлення спадщини, а зазначені позивачем обставини щодо пропущення строків прийняття спадщини, на думку суду не є такими, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача, як спадкоємця на вчинення дій по оформленню спадщини, у зв`язку із чим, судом обґрунтовано не встановлено існування поважних причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача, як спадкоємця на вчинення дій по зверненню до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
У доводах апеляційної скарги представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_1 з поважних причин пропустив строк прийняття спадщини, а отже судом мало бути застосовано ч.3 ст. 1272 ЦК України.
Проте, апеляційний суд вважає вказані доводи апелянта безпідставними, з огляду на таке.
Так, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 
1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 
2) ці обставини суд визнав поважними.
Так, сам по собі факт того, що ОСОБА_1 проживає за межами України, являється військовослужбовцем в Російській Федерації та враховуючи обставини, пов`язані з триваючим на даний час конфліктом між Україною та Російською Федерацією, без встановлення об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини, не може бути визнано поважною причиною пропуску строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.
Такий висновок узгоджується з нормами, викладеними в статтях 1222, 1220, 1269, 1270, 1272 ЦК України, якими регулюються питання порядку прийняття спадщини.
Позивач у своїй заяві не навів жодних доказів того, що в шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини, з об`єктивних причин не зміг приїхати з Російської Федерації до України.
Більш того, відповідно до підпункту 3.11.3 Положення про порядок вчинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого спвільтним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27.12.2004 року №142/5/310, передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати консулу заяву про прийняття спадщини. 
Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_1 не був позбавлений можливості звернутися із відповідною заявою при прийняття спадщини до посольства або консульства України в Російській Федерації, або подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини через засоби поштового зв`язку, що передбачено пунктом 3.5. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, тобто доказів, які б свідчили про перешкоди для подання такої заяви на протязі більш ніж чотири роки, позивачем до суду не надано. 
Належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України, які б підтверджували, що ОСОБА_1 протягом шести місяців після смерті спадкодавця не міг вчинити дій, спрямованих на прийняття спадщини, суду не представлено.
Окрім того, Верховним Судом в постановах від 11.07.2018 року по справі №639/1883/16-ц та від 06.06.2018 року по справі №592/9058/17-ц зроблено висновки про те, що перебування за кордоном не є саме по собі свідченням наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для звернення із заявою про прийняття спадщини, оскільки законодавством надано достатній строк для такого звернення (шість місяців).
Відтак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правомірно встановив відсутність поважних причин для надання додаткового строку для прийняття спадщини. Фактичні обставини справи місцевим судом з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права
Що стосується доводів апеляційної скарги іншого апелянта, а саме ОСОБА_3 щодо того, що суд першої інстанції невірно відобразив в рішенні його позицію стосовно того, що відповідачі – спадкоємці, які прийняли спадщину своєї матері, вважають, що позивач не претендував на частку у майні та не вчинив необхідних дій для прийняття спадщини, то вони є безпідставними та такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення, оскільки позивачем ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано належних доказів поважності пропуску визначеного законом строку.
Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дав належну оцінку обставинам, на які посилалася позивач на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у нього об`єктивних, непереборних і істотних труднощів для своєчасного прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .
Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , оскільки останнім належних та допустимих доказів, які б підтвердили поважність пропуску 6-місячного строку для подання заяви про прийняття спадщини надано не було.
Таким чином наведені в апеляційних скаргах доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  – залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Балтського районного суду Одеської області від 17 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20.07.2021 року. 

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 О.С. Комлева 

С.М. Сегеда