ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 915/234/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:  
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі 
апеляційну скаргу Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южноукраїнська атомна електрична станція”
на рішення господарського суду Миколаївської області від 17.05.2021, суддя в І інстанції  Олейняш Е.М., повний текст якого складено 21.05.2021 в м. Миколаєві
у справі № 915/234/21
за позовом: Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми “Калімера” 
до відповідача: Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южноукраїнська атомна електрична станція”
про стягнення 22 430, 29 грн.

ВСТАНОВИЛА:

          У лютому 2021 Приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма “Калімера” (далі - Підприємство) звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южноукраїнська атомна електрична станція” (далі – ДП «НАЕК «Енергоатом»), в якому з урахуванням зменшення розміру позовних вимог просило стягнути 21 111,73 грн., з яких: 18 192,90 грн. основного боргу, 9,17 грн. пені, 491,96 грн. 3% річних, 1 144,20 грн. втрат від інфляції та 1 273,50 грн. штрафу у розмірі 7% від суми невчасно сплачених виконаних робіт за прострочення понад 30 днів.
Позовні вимоги обґрунтовувалися неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за укладеним договором № К-10/10-2017 від 20.10.2017 щодо оплати виконаних позивачем та прийнятих відповідачем підрядних робіт.
Рішенням господарського суду Миколаївської області від 17.05.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южноукраїнська атомна електрична станція” на користь Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми “Калімера” 18 192,90  грн. заборгованості;  9,17 грн.  пені;  491,96 грн.  3 % річних; 870,12 грн. інфляційних втрат; 1 273,50 грн.  штрафу; 2 240,49 грн. витрат по сплаті судового збору; 2 213,84 грн. витрат на правову (правничу) допомогу. В решті позову відмовлено.
Задовольняючи позов частково, місцевий господарський суд виходив з  доведеності факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором на виконання робіт № К-10/10-2017 від 20.10.2017, а відтак з правомірності та обґрунтованості заявлених вимог про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь Підприємства основного боргу, пені, 3% річних,  інфляційних втрат та штрафу, при цьому господарський суд врахував неправильність проведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат, оскільки нарахування індексу інфляції здійснюється помісячно, а не поденно, та з урахуванням дефляції.  
ДП «НАЕК «Енергоатом» у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних нарахувань залишити без задоволення.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на неможливість покладення на ДП «НАЕК «Енергоатом» відповідальності за порушення прийнятих на себе зобов`язань за договором на виконання робіт № К-10/10-2017 від 20.10.2017 оскільки таке порушення відбулося за відсутності його вини, між тим місцевий господарський суд безпідставно не прийняв до уваги загальновідомий, тобто такий, що не потребує доказування, факт перебування відповідача у скрутному фінансовому становищі, зумовленому перебуванням ринку електричної енергії України в кризовому стані, зростанням простроченої заборгованості Державного підприємства "Гарантований покупець" перед апелянтом та істотним зменшенням обсягу відпуску електроенергії. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20.10.2017 року між ДП “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі ВП “Южноукраїнська АЕС” ДП “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” (замовник) та ПП ВК фірма «Калімера» (підрядник) було укладено договір № К-10/10-2017 на виконання БМР за темою: «Енергоблок № 3. Реконструкція ЩПС (УВС)», за умовами якого підрядник, в межах договірної ціни, виконує на свій ризик власними і залученими силами і засобами, якісно і у встановлений договором термін, роботи за темою: “Енергоблок № 3. Реконструкція ЩПС (УВС)”, та з “Загальними технічними вимогами на виконання робіт, надалі “Загальні технічні вимоги”. За цим договором підрядник надає послуги за кодом 43.29 (“Роботи будівельно- монтажні, інші.”) згідно Державного класифікатору продукції та послуг ДЩК 016:2010 (далі ДКПП). Підрядник здає, в обумовлені терміни, виконані роботи замовнику, за свій рахунок усуває дефекти, що виявилися в процесі виробництва робіт і в межах гарантійного терміну експлуатації. Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи. (п.1.1 договору).
До договору сторонами складено додатки, які є невід`ємною частиною договору, а саме: Додаток № 1 «Протокол узгодження договірної ціни», Додаток № 2 «Перелік проектно-кошторисної документації», Додаток № 3 «Графік виконання робіт», Додаток № 4 «Договірна ціна».
У наступному сторонами було укладено додаткові угоди № 1 від 11.05.2018 року, № 2 від 18.07.2018 року, № 3 від 04.09.2018 року, № 4 від 01.11.2018 року, № 5 від 15.11.2019 року, якими сторони вносили зміни до договору шляхом внесення змін до п. 2.1 та 10.3 договору та викладення додатків в новій редакції, зокрема: в частині зміни договірної ціни, графіку виконання робіт, строку дії договору.
Відповідно до п. 1.3 договору договором передбачається можливість зміни переліку об`ємів робіт, зміни термінів виконання робіт, що оформляються додатковою угодою.
Згідно з п. 2.1 договору (в редакції додаткової угоди № 5) договірна ціна робіт, доручених до виконання підряднику складає: 889 519, 85 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 148 253, 31 грн., у тому числі: з них підлягає виконанню: 
- у 2018 році -  871 136, 00 грн. з урахуванням ПДВ, 
- у 2019 році – 18 193, 85 грн. з урахуванням ПДВ.
Джерело фінансування: власні кошти ДП “НАЕК “Енергоатом”.
Відповідно до п. 2.2 договору договірна ціна є динамічною, визначається відповідно до положень ДСТУ БД.1.1-1:2013, що передбачають однорівневу систему ціноутворення в будівництві і може змінюватися відповідно до п. 1.3, п. 2.3 і п. 2.4 цього договору, але не вище за ціну вказану в п. 2.1.
Пунктом 3.1 договору визначено, що розрахунки за виконані роботи проводитимуться шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника, після підписання сторонами довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, складену на підставі актів виконаних підрядних робіт за формою КБ-2В протягом 45 банківських днів з обов`язковим зазначенням коду ДКПП.
Керуючись змінами до п. 201.1 ПКУ, підрядник складає акти виконаних робіт (послуг) з вказаним кодом ДКПП 43.29.
Податкова накладна також повинна містити коди ДКПП та бути за формою, затвердженою наказом Мінфіну від 23.02.2017 р. № 276.
Відповідно до п. 4.1 договору роботи за даним договором виконуються підрядником в терміни, встановлені в графіку виконання робіт (додаток № 3), узгодженому з замовником.
Відповідно до додатку № 1 до додаткової угоди № 4 до договору сторони погодили терміни виконання робіт: початок робіт 01.01.2019; закінчення робіт 30.12.2019.
Відповідно до п. 5.11 договору замовник протягом 10 робочих днів з дня отримання акту здачі-приймання виконаних робіт і звітних документів зобов`язаний направити підрядникові підписаний акт здачі-приймання виконаних робіт або мотивовану відмову.
Згідно з п. 8.3 договору, за порушення термінів оплати виконання робіт за договором замовник сплачує підрядникові пеню у розмірі 0,1% від суми не сплачених у визначений договором термін робіт за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня, а за прострочення понад 30 днів - додатково сплачує підрядникові штраф у розмірі 7 % суми невчасно сплачених виконаних робіт.
Відповідно до п. 8.13 договору сплата пені і (або) штрафу не звільняє сторони від виконання зобов`язань за договором або усунення виявлених порушень.
На виконання даного договору позивач виконав та передав відповідачу роботи на загальну суму 889 518,90 грн, що підтверджується підписаними сторонами довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат форми КБ-3 за червень 2018 року від 23.06.2018 року на суму 1 126 940, 63 грн., складеної на підставі акту № 1 форми КБ-2в від 23.06.2018 року приймання виконаних будівельних робіт   за червень 2018 року на суму 1 126   940, 63 грн. (з ПДВ); - довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат форми КБ-3 за липень 2018 року на суму (- 255 614, 63 грн.), складеної на підставі акту коригування № 2 форми КБ-2в  приймання виконаних будівельних робіт за липень 2018 року на суму (- 255 614, 63 грн.) (з ПДВ); - довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат форми КБ-3 за листопад 2019 року від 29.11.2019 року на суму 18 192, 90 грн., складеної на підставі акту № 1 форми КБ-2в від 29.11.2019 року приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2019 року на суму 18 192, 90 грн. (з ПДВ).
За виконані позивачем в 2018 році роботи відповідачем 19.10.2018 проведено оплату в сумі 871 326, 00 грн., що підтверджується банківською випискою.
Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за виконані підрядні роботи становить 18 192, 90 грн. (заборгованість за виконані в 2019 році роботи згідно акту від 29.11.2019).
Граничний строк для оплати за виконані роботи відповідно до умов п. 3.1 договору  за довідкою  про вартість виконаних будівельних робіт та витрат форми КБ-3 за листопад 2019 року від 29.11.2019 року на суму 18 192, 90 грн. є 05.02.2020 року (включно). 
З 06.02.2020 року боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.
Заборгованість за договором № К-10/10-2017 від 20.10.2017 року станом на день звернення до суду з цим позовом становить 18 192,90 грн., що підтверджується підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків станом на 01.12.2020 року та відповідачем не заперечується.
30.12.2020 позивач надіслав відповідачеві претензію, в якій виклав вимогу перерахувати суму заборгованості, додавши розрахунки штрафних санкцій.
У відповідь на претензію відповідач листом № 51/1301 від 25.01.2021 року повідомив позивача, що під час надходження фінансових коштів, уся кредиторська заборгованість та суми відсотків за користування грошовими коштами (3 % річних), пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, інфляційні збитки та штрафи 7 % від суми простроченого платежу будуть сплачені у повному обсязі.
Отже, невиконання відповідачем договірного обов`язку в частині здійснення оплати за виконані роботи і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.  
Предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача 18 192,90 грн. основного боргу, 9,17 грн. пені, 491,96 грн. 3% річних, 1 144,20 грн. втрат від інфляції та 1 273,50 грн. штрафу у розмірі 7% від суми невчасно сплачених виконаних робіт за прострочення понад 30 днів.
Разом з тим, предметом апеляційного оскарження є висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для стягнення 9,17 пені, 491,96 грн. 3% річних та 870,12 грн. втрат від інфляції за несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором.
Враховуючи встановлені приписами ст. 269 ГПК України межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів переглядає судове рішення в межах вимог апеляційної скарги. 
Отже, предметом апеляційного оскарження та, відповідно, апеляційного розгляду у даній справі є ухвалене судом першої інстанції рішення в частині стягнення 9,17 грн. пені, 491,96 грн. 3% річних та 870,12 грн. втрат від інфляції, яке в цій частині скаржник просить скасувати та відмовити в задоволенні позову в цій частині.
Підставами для скасування рішення в цій частині відповідач зазначає  відсутність своєї вини у несвоєчасному виконанні грошових зобов`язань у зв`язку з перебуванням у скрутному фінансовому становищі, зумовленому перебуванням ринку електричної енергії України в кризовому стані, зростанням простроченої заборгованості Державного підприємства "Гарантований покупець" перед апелянтом та істотним зменшенням обсягу відпуску електроенергії.
Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком господарського суду першої інстанції про часткове задоволення заявлених Підприємством позовних вимог, з огляду на таке. 
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до змісту ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. 
У відповідності до ст. 839 ЦК України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Підрядник відповідає за неналежну якість наданих ним матеріалу і устаткування, а також за надання матеріалу або устаткування, обтяженого правами третіх осіб.
Згідно з ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
За правилами ч. 4   ст. 882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.
Статтею 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
У відповідності до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання     відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У відповідності до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. 
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
За таких обставин обов`язок доведення факту повної та своєчасної оплати за виконані роботи закон покладає на замовника.
Судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, що на виконання укладеного договору позивач в 2018 та в 2019 роках виконав та передав відповідачу роботи на загальну суму 889  518,90 грн. 
За виконані позивачем в 2018 році роботи відповідачем 19.10.2018 проведено оплату в сумі 871 326, 00 грн. Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за виконані роботи становить 18 192,90 грн. (заборгованість за виконані в 2019 році роботи згідно акту від 29.11.2019).
Кінцевим строком для оплати за виконані роботи відповідно до умов п. 3.1 договору  за довідкою  про вартість виконаних будівельних робіт та витрат форми КБ-3 за листопад 2019 року від 29.11.2019 року на суму 18 192,90 грн. є 05.02.2020 року (включно). Отже, з 06.02.2020 року відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не спростувавши за допомогою законодавчо встановлених засобів доказування факту невиконання свого договірного обов`язку щодо своєчасної оплати вартості виконаних підрядних робіт, не надав суду належних доказів проведення остаточного розрахунку, у зв`язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 18 192,90 грн. обґрунтовано визнано судом першої інстанції таким, що підлягає стягненню.
За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачеві на підставі п.п. 8.3 договору пеню за період з 06.02.2020 по 07.08.2020 у розмірі 9,17грн. та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 06.02.2020 по 30.12.2020 у розмірі 491,96 грн. та за період з 06.02.2020 по 30.12.2020 втрати від інфляції в розмірі 1  144,20 грн.
Частиною 1 ст.230 ГК України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У відповідності до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Пунктом 3 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України).
Пунктом п. 8.3 договору встановлено, що за порушення термінів оплати виконання робіт за договором замовник сплачує підрядникові пеню у розмірі 0,1% від суми не сплачених у визначений договором термін робіт за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня, а за прострочення понад 30 днів - додатково сплачує підрядникові штраф у розмірі 7 % суми невчасно сплачених виконаних робіт.
Разом з тим, статтею 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” передбачено, що розмір пені за несвоєчасне виконання зобов`язань не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який стягується пеня. 
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами договору підряду строку виконання грошового зобов`язання з боку відповідача є встановленим, і останнім не спростовано, то, відповідно, і вимога позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних та втрат від інфляції є обґрунтованою.
Перевіривши обчислені позивачем розрахунки пені та 3% річних суд встановив, що вони відповідають чинному законодавству та умовам укладеного між сторонами договору підряду, є арифметично вірними і відповідачем не спростовані як в цілому, так і за їх складовими, а тому позовні вимоги в цій частині обґрунтовано задоволені місцевим судом.
За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
Індекс інфляції – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. 
Саме таку правову позицію викладено у пунктах 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013.
У застосуванні індексації колегією суддів також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997. 
Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі №62-97р. від 03.04.1997, індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути збитки з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. При здійсненні розрахунку індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться “ланцюговим” методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату №265 від 27.07.2007 “Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін”). 
Перевіривши обчислений позивачем розрахунок втрат від інфляції суд правильно  встановив, що оскільки найменший період визначення інфляційних становить місяць, то прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений.
А тому, здійснивши власний розрахунок розміру інфляційних втрат суд правильно встановив, що розмір інфляційних втрат за період з лютого 2020 по грудень 2020 року включно (сукупний період) становить 870,12 грн., які підлягають стягненню з відповідача, а в решті інфляційних втрат в розмірі 274, 08 грн. відмовив у зв`язку з безпідставністю.
За таких обставин, господарський суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача 9,17 грн.  пені,  491,96 грн. 3 % річних та 870,12 грн. інфляційних втрат.
Викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача колегія суддів не бере до уваги, з огляду на таке.
Жодних доводів стосовно неправильності проведеного судом першої інстанції розрахунку пені, інфляційних втрат та 3% річних апеляційна скарга не містить, натомість скаржник посилається виключно на те, що обставина перебування його у скрутному фінансовому становищі, яка, за твердженням відповідача, є загальновідомою, зумовлює відсутність його вини у порушенні зобов`язань за укладеним між сторонами договором №К-10/10-2017 від 20.10.2017.
В силу частини третьої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Загальновідомі факти не потребують доказування лише тоді, коли вони визнані такими судом. Загальновідомість обставин полягає в тому, що вони відомі широкому загалу, зокрема, суду та учасникам справи. Загальновідомість того чи іншого факту є відносною і залежить від різних факторів, у тому числі поширеності інформації про подію (факт) загалом у державі чи в певній місцевості.
Отже, колегією суддів не приймаються до уваги твердження скаржника про те, що факт перебування останнього у скрутному фінансовому стані не потребує доказування з огляду на його загальновідомість, оскільки скаржником жодним чином не обґрунтовано, чому, власне (з яких причин/підстав), інформація про фінансове становище та конкретні елементи (складові) господарської діяльності відповідача (зокрема, обставини зростання простроченої заборгованості Державного підприємства "Гарантований покупець" перед Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" або обставина істотного зменшення обсягу відпуску електроенергії) має вважатися загальним надбанням, у тому числі бути відомою суду та позивачу.
Даний висновок апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31.03.2020 у справі №910/8698/19.
Частиною першою статті 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За умовами статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні та відповідачем до суду не подано жодного доказу на підтвердження відсутності його вини у простроченні виконання грошових зобов`язань за договором № К-10/10-2017 від 20.10.2017, зокрема, доказів істотного зменшення обсягу відпуску апелянтом електроенергії, зростання простроченої заборгованості Державного підприємства "Гарантований покупець" перед Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та вжиття скаржником заходів на стягнення відповідної заборгованості у разі її наявності. 
Твердження скаржника про безпідставне неврахування місцевим господарським судом факту перебування ринку електричної енергії України в кризовому стані апеляційним господарським судом оцінюються критично, адже за умовами статті 42 ГК України підприємництво є самостійною господарською діяльністю, яка здійснюється на власний ризик, відтак сам по собі основний вид господарської діяльності відповідача у вигляді виробництва електроенергії жодним чином не свідчить про наявність правових підстав для звільнення останнього від відповідальності за порушення зобов`язань за вищенаведеним договором підряду.
Безпідставними також є посилання апелянта на указ Президента України №406/2020 від 22.09.2020 "Про невідкладні заходи щодо стабілізації ситуації в енергетичній сфері та подальшого розвитку ядерної енергетики", оскільки прострочення відповідачем зобов`язань з оплати вартості виконаних робіт за договором № К-10/10-2017 від 20.10.2017 почалося значно раніше, аніж було прийнято зазначений вище указ. 
Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
За змістом статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметне посилання скаржника  в цій частині не приймається до уваги.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

          Рішення господарського суду Миколаївської області від 17 травня 2021 року у справі № 915/234/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електрична станція" - без задоволення.
          Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий  суддя:                                                                       Бєляновський В.В.

          Судді:                                                                                     Богатир К.В.

                                                                                                          Філінюк І.Г.