ПОСТАНОВА 
Іменем України

15 липня 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 398/4486/20
провадження № 22-ц/4809/993/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Письменного О.А.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України,
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 березня 2021 року у складі судді Орловського В.В. 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
В обґрунтування позову зазначав, що є учасником бойових дій. Він проходив військову службу у складі Збройних сил України з 01.08.1993 по 23.08.2018.
23.08.2018 наказом №175 командира ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національної гвардії України та звільнено у запас Збройних сил України ОСОБА_1 за підпунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я). 
Проте, в день звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку, а саме не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в період з 2014 по 2018 роки виходячи із грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби 23.08.2018.
У зв`язку з викладеними обставинами він вимушений був звернутися до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду по справі № 340/2715/19 від 02.12.2019, яке набрало законної сили 03.01.2020 позовні вимоги були задоволені в повному обсязі.
Позивач зазначає, що повний розрахунок з ним фактично проведено 30.01.2020, тобто через 1 рік 5 місяців з дня звільнення, в зв`язку з чим йому було завдано моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача.
Позивач просив стягнути з відповідача на його користь 5000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної (немайнової) шкоди за несвоєчасну виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та понесені ним судові витрати.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позивачем передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП строку звернення до суду.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується з вказаним рішенням, вважає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального права та є таким, що підлягає скасуванню.
В обґрунтування скарги вказує, що у рішенні Кіровоградського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року, яке має преюдиційне значення у цій справі, було встановлено, що відповідачем ВЧ НОМЕР_1 порушено його право на отримання при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, право на яку він мав як учасник бойових дій. Це порушення було триваючим і завершилося 30 січня 2020 року, коли банк виконав платіжне доручення ВЧ НОМЕР_2 про виплату йому зазначеної компенсації у розмірі 38879,18 грн.
Зауважує, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. 
Вважає, що наявність вини з боку відповідача, в розумінні ч. 1 ст. 1167 ЦК України, встановлена рішенням суду у справі № 340/2715/19, у якій визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Просить скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.03.2021 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції встановив такі обставини
Суд встановив, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 виданого 01 липня 2000 року.
Згідно копії рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 року, справа №340/2715/19, адміністративний позов задоволено та визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ІПН: НОМЕР_5 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.
Згідно платіжного доручення № 171 від 29.01.2020 зазначене рішення суду було виконане та позивачу 30.01.2020 сплачено 38879,18 грн.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду 
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повному обсязі.
Судом встановлено, що права позивача на отримання грошової компенсації за невикористане ним право на відпустку було порушене і у зв`язку з цим йому завдано душевних страждань.
Отже, суд першої інстанції встановив факт заподіяння Військовою частиною НОМЕР_1 моральної шкоди ОСОБА_1 .
Такі висновки суду першої інстанції сторонами по справі не оспорюються, рішення суду в цій частині не оскаржується жодним з учасників справи, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не перевіряється апеляційним судом.
Предметом перегляду в суді апеляційної інстанції є правильність рішення суду в частині застосування судом першої інстанції норм матеріального права про строку звернення позивача до суду за вирішенням спору про відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до положень частин 1 і 2 ст. 2 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється:  громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом;  іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Згідно з ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (Закон № 2011-ХІІ) відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Тобто, вказано норма ст. 17 Закону № 2011-ХІІ в питанні відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди відсилає до іншого закону.
На думку позивача таким законом є Цивільний кодекс України (ЦК), який встановлює загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 23 цього Кодексу особа має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а відповідно до ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Проте відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
За своїм характером правовідносини, які склалися між сторонами по справі щодо відшкодування завданої колишньому військовослужбовцю моральної шкоди через невиплату військовою частиною у день його звільнення зі служби компенсації за дні невикористаної відпустки є наближеними до трудових і регулюються нормами ст. 237-1 КЗПП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Відтак до спірних правовідносин суд першої інстанції правильно застосував норми статей 233 та 237-1 КЗпП України.
Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).
З роз`яснень, які надав Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вбачається, що встановлені статтями 228, 233 строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Пропуск без поважних причин місячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові.
У п. 1 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 4-рп/2012 вказано: «В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.».
В п. 2.2. мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України вказав, зокрема, таке: «Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин».
Суд першої інстанції встановив і позивач це не оспорює, що він отримав від Військової частини НОМЕР_1 передбачену рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року грошову компенсацію у сумі 38879,18 грн за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учасник бойових дій за період з 2014 по 2018 роки саме 30 січня 2020 року, а до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 звернувся тільки 03 грудня 2020 року, тобто через один рік з моменту коли настали обставини з якими закон пов`язує виникнення права на таке звернення.
Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позов пред`явлено з пропуском встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку.
При цьому, позивач не вказав про наявність поважних причин пропуску ним цього строку. 
Матеріали справи не містять відомостей про існування об`єктивних обставин, які б перешкоджали позивачу звернутися до суду в межах встановленого законом строку, не наводить таких обставин позивач і в апеляційній скарзі.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права те не спростовують висновків, які суд виклав у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд першої інстанції з дотриманням приписів процесуального законодавства встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 березня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя                                                          А.М. Головань

Судді                                                                                  О.Л. Карпенко

                                                                                О.А. Письменний