П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/5770/21	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Коваля М.П.,
                   суддів  - Кравця О.О.,
                                - Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року, прийняте у складі суду судді Харченко Ю.В. в місті Одеса по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просив суд:
- визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 01.04.2021 № 62 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України прийняти рішення щодо громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у задоволенні адміністративного позову громадянина Нігерії ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що судом першої інстанції допущено невідповідність висновків обставинам справи, у зв`язку з чим неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не було досліджено інформацію по країні громадянської належності позивача. На думку апелянта, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Апелянт вказує, що відповідач не прийняв до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Нігерії, через побоювання зазнати смертної кари з боку групування FGC. Зокрема, апелянт зазначає, що коли його сестрам виповнилось 16 років, прихильники даного обряду, серед яких дядько позивача, вимагали від його родини видати сестер для проведення традиційної процедури, проте позивач допоміг сестрам виїхати за межі Нігерії, внаслідок чого представники даного угрупування хочуть помститися йому.
Представник відповідача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.10.2009 р. позивач вперше прибув на територію України, легально, авіарейсом Лагос (Нігерія) - Київ, на підставі паспортного документу серії А00360276 та одноразової візи типу О серії Y03027417. На підставі відповідної одноразової візи на навчання, позивача документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 19.08.2014р. Протягом періоду проживання на території України, позивач двічі здійснював виїзди на Батьківщину: вперше 06.2012р, та вдруге - 07.2016р. Починаючи з 10.2016р. заявник жодних виїздів за межі України не здійснював. Метою виїзду ОСОБА_1 до України було навчання у Тернопільському національному медичному університеті ім.. І.Я. Горбачевського, у зв`язку з чим позивача документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 19.08.2014р., строком дії до 20.08.2015р. Термін дії посвідки позивачем продовжувався до 30.09.2018р.
Судом з`ясовано, що 22.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту, тобто через 2 роки та 6 місяців після перебування на території України у якості нелегального мігранта.
В подальшому, за результатами розгляду справи ОСОБА_1 , дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, складено Висновок, згідно з яким було встановлено, що заявник не підпадає під ознаки біженця, оскільки ОСОБА_1 не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, відповідно до п.1 ч.1   ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984року, п.13 ч.1   ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з відсутністю доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі шукача захисту в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.
Враховуючи зазначені висновки, відповідно до п.6   ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», п.п. «б» п.4.3 Розділу IV «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених Наказу МВС від 07.09.2011р. №649, відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято Наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 01.04.2021р. № 62, яким відмовлено громадянину Нігерії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погодившись із означеним рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області " Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" від 01.04.2021р. № 62, яким відмовлено громадянину Нігерії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що позивач - ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої       статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон України №3671-VI), відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. 
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.
Критерій "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Зі змісту ст.8 Закону №3671-VI вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Разом з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884 (далі - Правила).
Відповідно до п.4.3 Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з п.4.6 Правил, у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.
Як встановлено колегією суддів, наказ ГУ ДМС в Одеській області відд 01.04.2021 № 62 прийнято на підставі частини шостої  статті 8 Закону України №3671-VI, а саме у зв`язку із очевидною необґрунтованістю заяви, тобто відсутністю у позивача умов, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, а також такою, що носить характер зловживання.
Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених обставин дійсності.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що прибувши до України, ОСОБА_1 навчався у Тернопільському національному медичному університеті ім. І.Я. Горбачевського, у зв`язку з чим позивача документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 19.08.2014р., строком дії до 20.08.2015р. Термін дії посвідки позивачем продовжувався до 30.09.2018р. Однак, лише 22.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту, тобто через 2 роки та 6 місяців після перебування на території України у якості нелегального мігранта.
Колегія суддів зазначає, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене потребою у легалізації на території України. При цьому, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Аналогічний правовий висновок викладено зокрема у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року (справа №420/2921/19), від 16 лютого 2018 року (справа №825/608/17).
Також, колегія суддів зазначає, що позивач не підпадає під ознаки категорії «біженець на місці» у зв`язку з тим, що він на час звернення за захистом не мав відношення до жодної з категорій осіб та тривалий час перебував в Україні нелегально, та враховуючи, що позивач звернувся за захистом із зволіканням строку звернення, він виключається з визначення поняття «біженець на місті», що передбачає, зокрема, легальне перебування в країні на період загострення ситуації на Батьківщині.
Стосовно переслідування в країні громадянської належності позивачем надано наступні відомості:
- переслідування з боку організації «B.G.W.A.» Nigeria Limited через протидію позивача незаконній діяльності вказаній організації, які займались експлуатацією робочої сили неповнолітніх, у корисних цілях;
- неможливість повернутися на Батьківщину внаслідок побоювань за власне життя через ймовірні погрози з боку організації «B.G.W.A.» Nigeria Limited (арк. 1-2 заяви від 22.03.2021, арк. 5 анкетування від 22.02.2021 та арк. 4 протоколу співбесіди від 10.11.2020).
- застосування до нього фізичного насилля, а саме у серпні-вересні 2016 року група невідомих осіб здійснила напад на нього у штаті Когі, після чого позивач протягом 2 тижнів перебував на стаціонарному лікуванні, із яких протягом 3 днів в стані коми. Позивач має особисті переконання, що зазначене відбувалось саме представниками організації «B.G.W.A.» Nigeria Limited (арк. 6-7 анкетування від  28.01.2021 та арк. 7, 10-11 протоколу співбесіди від 11.02.2021)
Водночас, стосовно причини звернення за міжнародним захистом, позивач пов`язує бажання отримати захист на території України, яке висловлюється виключно з метою легалізації власного становища на території України.
При цьому колегія суддів зазначає, що за матеріалами особової справи позивача спостерігаються розбіжності у твердженнях, які позивач використовував задля посилення власної історії для набуття міжнародного захисту.
Так, щодо діяльності організації «B.G.W.A.» Nigeria Limited позивачем зазначались різні напрямки її діяльності. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив, що організацією використовувалась робоча сила неповнолітніх на шахтах, проте в ході опитування позивач повідомив, що робоча сила неповнолітніх використовувалась - на плантаціях, де вони займаються посівом насіння (картоплі) та подальшим збором врожаю.
Водночас, органом міграційної служби було враховано, що організація «B.G.W.A.» Nigeria Limited займається оптовим продажем продовольчих товарів, а саме: експортом, агропродукції, фармацевтичної сировини, деревного вугілля та сирих горіхів. Зазначена позивачем інформація, щодо діяльності «B.G.W.A.» Nigeria Limited не була підтверджена жодним офіційним джерелом та вказує на відсутність обізнаності заявника щодо діяльності організації.
До того ж, за наданої відповідачем до суду ІКП вбачається, що у Нігерії мінімальний вік для працевлаштування сягає 12 років. Молодь від 14 років може працевлаштовуватись на денну роботу із  щоденною заробітною платою. Мінімальний вік для працевлаштування на промислових підприємствах за погодженням уповноваженого працівника, відбувається з 15-ти річного віку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, докази переслідування ОСОБА_1 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За матеріалами особової справи позивача, вбачається відсутність побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також відсутні побоювання позивача зазнати смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання (арк. 11 протоколу співбесіди від 01.04.2021).
На території Батьківщини у нього не виникало жодних конфліктів з представниками органів державної влади, державних формувань, а також антидержавними формуваннями. Він не займався громадською діяльністю на території країни громадянської належності (арк. 10 протоколу співбесіди від01.04.2021)          .
Слід зазначити, що під час процедури набуття міжнародного позивач захисту чітко зазначив, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи. Додатково, він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, пов`язаними із расовою, національною, релігійною належністю та політичними поглядами (арк. 6 анкетування від 30.03.2021 та арк. 11 протоколу співбесіди від 01.04.2021).
Посилання позивача на застосування до нього фізичного насилля жодними доказами не підтверджені, при цьому після завданого фізичного насилля позивач мав змогу безперешкодно проживати на території м. Абуджа протягом 10 днів.
Протягом цього періоду позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або додаткового захисту у відповідності до п. 1 та п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Він мав змогу безперешкодно залишити територію країни громадянської належності (арк. 5 анкетування від 30.03.2021 та арк. 4 протоколу співбесіди від 01.04.2021).
Стосовно посилань апелянта, що судом першої інстанції не було досліджено інформацію по країні громадянської належності позивача, колегія суддів зазначає що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
Посилання апелянта, що відповідач не прийняв до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Нігерії, через побоювання зазнати смертної кари з боку групування FGC, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказана інформація не була повідомлена позивачем ані під час звернення до органів міграційної служби, ані в суді першої інстанції. До того ж, аргументи у цій частині дослівно відтворюються аргументи позивача по справі №420/1891/21.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої   статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ГУ ДМС України в Одеській області від 01.04.2021 № 62 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року - залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     О. О. Кравець 

        Суддя:                                                                                     Л.Є. Зуєва