ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року	Львів	Справа № 260/246/20 пров. № А/857/13030/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судового засідання                    Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року (головуючий суддя Гебеш С.А., м. Ужгород, повний текст складено 07.06.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в якому просила визнати протиправним і скасувати рішення №391-19 від 11.11.2019 та зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання її біженцем.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року адміністративний позов задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 391-19 від 11 листопада 2019 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 (громадянка Ісламської Республіки Пакистан, ІНФОРМАЦІЯ_1 ) біженцем.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України оскаржила його в апеляційному порядку і просить скасувати таке, та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В апеляційній скарзі зазначає, що згідно пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 13 частини 1 статті 1 цього Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з абзацом 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу позивача, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві пре визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Обов`язок доказування реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розглядає обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа, яка володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження та питань загальновідомого характеру, адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані в процесі надання заявником інформації.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень
Аналогічний висновок наведено у постановах Верховного суду від 07.10.2019 у справі № 440/134/19 та від 21.11.2019 у справі № 816/2279/17, що потрібно враховувати з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України.
Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Також, апелянт зазначає, що позивач виїхала з міста Лахор, Пакистан 02.06.2017 разом з чоловіком до міста Стамбул (Туреччина) повітряним транспортом, де знаходилася п`ять годин в транзитній зоні аеропорту, в цей же день прибула з Стамбулу до міста Харків (Україна) на підставі візи, яку оформляла в Посольстві України в Ісламській Республіці Пакистан. Протягом трьох днів проживали в Харкові в орендованому житлі. Після чого поїхала до міста Київ, де зупинилася на три або чотири дні, де винаймала разом з чоловіком квартиру. Далі поїхали з метою ознайомлення з Україною по країні автомобільним транспортом і опинилися поблизу кордону, де у лісосмузі їх висадив водій таксі, за умови що повернеться, однак не дочекавшись опинилися 26 червня 2017 року в районі 29 прикордонного знаку, територія Велика Паладьської сільської ради, Виноградівського району, Закарпатської області, де була затримана у складі групи осіб службовцями Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України за перетинання державного кордону України з Угорщиною поза пунктом пропуску.
29 червня 2017 року через посадову особу Мукачівського прикордонного загону після затримання ОСОБА_2 за спробу незаконного перетину державного кордону України, остання з метою легалізації свого перебування на території нашої держави звернулася до ГУДМС України в Закарпатській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка була прийнята до розгляду.
Однак, після приїзду в Україну ОСОБА_1 з чоловіком проживали в містах Харків, Київ, а також поблизу Києва. Також ОСОБА_1 повідомила, що на таксі їздила різними містами. Варто зазначити, що позивач після прибуття до України за бажанням мав можливість звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак до органів міграційної служби за захистом в Україні не звернувся.
У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Ісламської Республіки Пакистан за віросповіданням християнка. До виїзду з Ісламської Республіки Пакистан проживала в місті Лахор.
29 червня 2017 року громадянка Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 звернулась до органу міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 11 в якій зазначила, що прибула в Україну через те, що в Пакистані вбивають християн.
З громадянкою Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 проведено співбесіду 13.07.2017 та 11.10.2017, в яких заявник пояснила, що є християнкою, національність – пенджабі, проживала в Карачі, три або чотири роки тому почались проблеми, таліби стріляють і вбивають християн, тому не можливо попасти в церкву, таліби лякають автоматами, перекривають дорогу до церкви та погрожують, в церкву не заходять. Вказала, що мала конфлікти з мусульманами на побутовому рівні, коли робила покупки. В державі небезпечно, тому змушена приїхати в Україну, де хоче залишитись, оскільки тут безпечно.
Державна міграційна служба України відмовила ОСОБА_1 , громадянці Ісламської Республіки Пакистан у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового  захисту, про що винесла рішення  № 424-17 від 17 листопада 2017 року.
Позивач дане рішення оскаржила до суду. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено (справа 807/117/18). Дане рішення скасоване постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від  08 квітня 2019 року та прийнято нове рішення, яким позов громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України задоволено та скасовано рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14 листопада 2017 року №424-17. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 29.06.2017 №11.
За результатами повторного розгляду заяви громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,  Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 391-19 від 11 листопада 2019 року.
Розглядаючи спір суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до частини 5 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Згідно з статтею 2 Закону №3671-VI питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватися наявність усіх підстав, однак немає значення, чи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування склалися за однією з наведених ознак чи за декількома.
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року щодо статусу біженця), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до пунктів 195-197 вказаного Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
У більшості випадків особа, яка спасається від переслідувань, приїжджає в державу у скрутному становищі і дуже часто без особистих документів. Таким чином, хоч обов`язок надати докази покладено на заявника, завдання встановлення і аналізу відповідних фактів вирішується разом з уповноваженою посадовою особою, яка здійснює перевірку заяви. В деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, які є в його віданні, для збору всіх необхідних доказів, які підтверджують подану заяву. Таким чином, вимогу надати докази не потрібно трактувати надто буквально, як перешкоду особі, яка подала заяву про надання статусу біженця.
Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.
Частиною 7 статті 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до положень частини 2 статті 13 Закону №3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, надати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Відповідно до частини 11 статті 9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з частиною 3 статті 10 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.
Відповідно до частини 5 статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Отже, у спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового захисту або встановити необґрунтованість поданої заяви та відсутність правових підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
«Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання», саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від особи, так з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації та відповідно до частини 3 статті 78 КАС України не потребує доказування.
Як з`ясовано судом першої інстанції, що позивач Горі Анііла Горі громадянка Пакистану, пенджабка за національністю, християнка за віросповіданням. До виїзду з Пакистану проживала в місті Лахор. Під час співбесід позивач повідомила, що три або чотири роки тому почалися проблеми. Зокрема, вибухи в церквах, які вчиняли таліби. Таліби вбивають християн, тому християни не можуть вільно відвідувати храми. Озброєні люди з бородами і в одязі, який носять представники пакистанського талібану, перекривали дорогу і не пропускали йти на богослужіння християн в церкви. До самих церков таліби не заходять, але на підступах перешкоджали входу до храму. Позивач не розповідала про факт погроз щодо неї особисто. Також вказувала, що була свідком кількох бійок між мусульманами та християнами на АДРЕСА_1 , де проживала, більшість проживало мусульман, з сусідами жила мирно, без конфліктів. Коли робила покупки, то власник магазину казав, щоб покупки робили окремо.
Як вірно враховано судом першої інстанції, що Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.
Як з`ясовано судом за інформацією з офіційного сайту Міністерства закордонних справ України у зв`язку з загостренням безпекової ситуації на території Ісламської Республіки Пакистан рекомендовано громадянам України утриматись від відвідання території Азад, Кашмір, провінції Пенджаб та Хайбер-Пахтунхва. Ісламська Республіка Пакистан є країною, де конституцією фактично є священна книга мусульман « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а законодавство підпорядковується нормам шаріату. Норми поведінки в Пакистані відповідно визначаються місцевими сталими традиціями та традиціями Ісламу. Релігія завжди відігравала домінуючу роль у пакистанському суспільстві й усе ще визначає спосіб життя більшості населення. В Ісламській Республіці Пакистан заборонено будь-які публічні прояви приналежності до іншої релігії, продаж товарів з неісламською символікою, а також громадські богослужіння. В країні заборонені будь-які громадські об`єднання.
Згідно даними, розміщеними на офіційному сайті Британської Телерадіомовної Корпорації «BBC» від 17 грудня 2017 внаслідок вибуху та стрілянини у церкві в Пакистані загинули принаймні п`ять людей. Напад відбувся у місті Кетта за 65 км від кордону з Афганістаном. Понад десять людей поранені. Один з чоловіків підірвав себе, коли зайшов до церкви, а іншого встигли зупинили під час стрілянини з поліцією. За словами міністра внутрішніх справ Сарфараза Бугті, якби двох нападників не зупинили, кількість жертв сягала б сотні.
На сайті Християнський оглядач (http://catholicnews.org.ua/u-pakistani-v-zvyazku-zi-skasuvannyam-viroku-aziyi-bibi-virosli-peresliduvannya-hristiyan) в статті від 23.11.2018 зазначено, що у зв`язку з недавнім скасуванням смертного вироку пакистанській християнці Асії Бібі, християни почали зазнавати ще більших переслідувань з боку мусульман. Радикально налаштовані жителі перекривають вулиці, підпалюють автомобілі та створюють заворушення в містах. Вони вважають, що на Верховний Суд Пакистану чинився тиск з метою звільнити християнку і що скасування смертного вироку, винесеного в 2010 році, не має під собою підстави. Виконавчий директор Центру соціальної справедливості в Лахорі Пітер Джейкоб повідомив, що спостерігаються випадки, коли організатори заворушень задають питання про віросповідання громадянам, що сидять в автомашинах. Якщо людина відповідає, що він християнин, то його «витягують з автомобіля і б`ють». Він попередив, що «рани, які залишилися в пам`яті і душі» християн Пакистану не загояться до тих пір, поки не розсіється «атмосфера страху».
Християни Пакистану стикаються з різними проявами дискримінації: вони можуть знайти тільки низько кваліфіковану роботу і до них застосовуються обмеження, через які вони знаходяться на дні суспільства. Башир, призначена Папою Бенедиктом XVI радником Комісії з релігійних відносин з мусульманами, повідомила, що довіра між мусульманськими лідерами і християнами зруйнована через суперечки про богохульство.
Згідно з доповіддю Amnesty International 2017/18: Права людини в сучасному світі (https://www.refworld.org.ru/country,,,,PAK,,5adef3ae4,0.html) в Пакистані посилився наступ на свободу вираження поглядів. Закон 2016 року «Про попередження злочинів у електронній сфері» застосовувались для того, щоб залякувати, утискати та самовільно затримувати правозахисників за коментарі в інтернет. Насильницькі зникнення стаються практично повсякчас безкарно. Розправа з студентом, запідозреним в богохульстві, викликала рідкісний для таких випадків осуд з боку уряду. Багатолюдні демонстрації збирались в підтримку закону про богохульство, за яким людей арештовують за висловлювання думок в інтернеті. Невідомі нападали на журналістів. Меншини стикаються з дискримінацією в економічній і соціальній сферах.
Суд першої інстанції вірно вважав, що існують загальновизнані офіційні документи та факти, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, її безпеці чи свободі в країні громадянського проживання, в якій існує військовий конфлікт, та підтверджують неможливість безпечного повернення позивача у країну громадянської належності, оскільки у цій країні змінилася соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.
Незважаючи на те, що інформація про положення та загрозу для життя християн в Ісламській Республіці Пакистан була доступна та відома відповідачу, належну оцінку в аспекті матеріалів особової справи позивача такій надано не було. Проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження позивача є неповним та необ`єктивним, а тому висновок відповідача про відмову у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає дійсним обставинам справи, та є помилковим.
Дані обставини встановлені у судовому рішенні Восьмого апеляційного суду від 08 квітня 2019 року, яке набрало законної сили та відповідно до вимог ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування, і мають преюдиціальне значення для вирішення даної справи.
Також, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач при повторному розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не  враховано приписи положень п. 6.10 Правил № 649, відповідно до яких процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.
Дана правова позиція викладена у Постанові ВС України  від 26 лютого 2021 року у справі № 260/561/19 (провадження К/9901/15529/20).
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 26 лютого 2021 року Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду винесено Постанову у справі № 260/561/19, якою, зокрема, зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем, який є чоловіком позивачки.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Згідно з п. 2 ст. 8 Конвенції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У контексті практики Європейського суду за статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод розділення сім`ї відповідача може становити порушення цієї статті оскільки видворення особи з країни, де проживають її близькі члени родини, становить порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної вище статті Конвенції, і в кожному випадку повинно розглядатися пропорційно переслідуваній меті відповідно до вимог Конвенції.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.12.2019 року справа № 826/17660/17, від 12.02.2020 у справі № 815/4398/17.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а ухвала відповідає нормам матеріального та процесуального права.  
Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року по справі №  260/246/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  

Головуючий  суддя                                                             М.А. Пліш
Судді                                                                                 О.Б. Заверуха
                                                                                          В.В. Ніколін
повний текст складено 20.09.2021