Ухвала
іменем України
 
20 липня 2021 року
м. Київ
справа № 206/3739/20
провадження № 51-3520ск21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 20 серпня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2021 року, 
встановив:
Ухвалою слідчого судді Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 20 серпня 2020 року залишено без задоволення скаргу ОСОБА_4 на постанову слідчого СВ Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження №12019040700000291 від 30 березня 2020 року.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2021 року зазначену ухвалу слідчого судді залишено без змін. 
У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про перегляд вищевказаних судових рішень в касаційному порядку. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані копії оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Відповідно до ч. 4 ст. 424 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) ухвала слідчого судді після її перегляду в апеляційному порядку, а також ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на таку ухвалу оскарженню в касаційному порядку не підлягають.
В касаційній скарзі ставиться питання про перегляд ухвали слідчого судді Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 20 серпня 2020 року, а також ухвали Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2021 року, що постановлена за наслідком розгляду апеляційної скарги на зазначену ухвалу слідчого судді по суті. Отже, оскарження таких судових рішень у касаційному порядку не передбачено.
Обмеження права на касаційне оскарження ухвал слідчого судді після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвал суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на такі ухвали встановлені законодавцем в змісті статті 424 КПК.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до апеляційних або касаційних судів (п. 25 Рішення у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 січня1970 року та п. 65 Рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Водночас у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
За правовою позицією Конституційного Суду України (рішення №3-рп/2015 від 08 квітня 2015 року), згідно з Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим. У разі обмеження права на оскарження судових рішень законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням 
у реалізацію права на судовий захист і не порушувати сутнісний зміст такого права.
Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, 
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Загальні засади кримінального провадження, визначені частиною 1 статті 7 КПК, застосовуються у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження (ч. 6 ст. 9 КПК).
За таких обставин, наявність визначених у законі обмежень щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову 
у відкритті провадження, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, які 
не підлягають оскарженню в касаційному порядку.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржені судові рішення не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 20 серпня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2021 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                            ОСОБА_3