ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5074/21 Справа № 203/3204/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2021 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про встановлення частки в спільній сумісній власності та визнання права власності на частину земельної ділянки, - 

ВСТАНОВИЛА:

       У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він разом із відповідачами є співвласником належного їм на праві спільної часткової власності домоволодіння АДРЕСА_1 . 
       Земельна ділянка площею 0,0818 га (кадастровий номер 1210100000:06:050:0034), на якій розташоване зазначене домоволодіння, належить йому та відповідачам на праві спільної сумісної власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №003882.
       На теперішній час між ними виник спір щодо розміру часток у спільній сумісній власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим, позивач просив суд встановити йому частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 в розмірі Ѕ частини, що дорівнює 0,0409 га та визнати за ним право власності на вказану Ѕ частину земельної ділянки.
       Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення частки в спільній сумісній власності та визнання права власності на частину земельної ділянки — відмовлено.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
       Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 , на підставі договору дарування від 17.02.2006 року, є власником 38/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , які раніше належали дарувальнику ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.02.2006 року.
       Відповідачка ОСОБА_3 є власником 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності на які набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_6 , якому в свою чергу останні належали на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.01.1998 року після померлої ОСОБА_7 .
       Рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів від 30.12.1994 року №2571 було узаконено в домоволодіння АДРЕСА_2 , з житловими прибудованими, господарськими будівлями та спорудами за ОСОБА_2 ; затверджено акт прийняття житлового будинку Б-1 з прибудовами в домоволодінні АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 , збудованого в 1965 році, прийнято будинок в експлуатацію; вирішено видати Крикливцю свідоцтво про право власності на житловий будинок Б-1 з прибудовами та подвірними будовами в домоволодінні АДРЕСА_3 ; затверджено у домоволодінні АДРЕСА_1 акт ідеальних частин користування: ОСОБА_5 – 38/100 частин всього домоволодіння, ОСОБА_7 – 26/100 частин, ОСОБА_2 – 36/100 частин.
       На підставі вказаного рішення, 17.05.1995 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право особистої власності на 36/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_7 15.09.1997 року – свідоцтво право власності на 26/100 частин вказаного домоволодіння.
       На підставі рішення Дніпропетровської міської ради №105/30 від 26.03.2008 року, сторонам по справі 15.04.2008 року було видано Державні акти на право власності на земельну ділянку, відповідно до якого останнім у спільну сумісну власність було передано земельну ділянку площею 0,0818 га по АДРЕСА_1 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.
       Вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1210100000:06:050:0034.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не правильно обраний спосіб захисту своїх прав та не надано відповідних експертних висновків щодо можливості поділу або виділу частини земельної ділянки пропорційно до часток кожного із співвласників, на які вони мають право, тому дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до ч.ч.1,4 ст.86 ЗК України (тут та далі в редакції на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин) земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
       Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю.
       Згідно ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам.
       У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку.
       Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.
       Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.
       Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
       Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
       Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
       Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
       При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
       Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
       Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.
       Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.
       Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України (тут та далі в редакції на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
       Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Статтею 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності.
       У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
       Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу.
       Згідно ч.ч.1,3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.
       У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
       У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
       Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
       Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
       Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі №689/26/17 (провадження №14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11.02.2015 року у справі №6-2цс15, від 12.10.2016 року у справі №6-2225цс16, від 13.04.2016 року у справі №6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма ст.120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
       При застосуванні положень ст.120 ЗК України, у поєднанні з положеннями ст.125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01.01.2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
       З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , викладені у тому числі і в його позовній заяві, про те, що він має право на визначення його частки у спільній сумісній власності на земельну ділянку в розмірі Ѕ, з посиланням на те, що вказана частина перебуває у його фактичному користуванні та такий порядок користування земельною ділянкою в рівних частках між попередніми співвласниками, предками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , склався ще в 30-40 роках минулого століття, тобто, задовго до приватизації спірної земельної ділянки.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що розмір цієї частки не підлягає зміні, внаслідок набуття права власності відповідачем ОСОБА_2 на самочинно збудований на спірній земельній ділянці будинок Б-1 та споруди.
       Колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки, судом першої інстанції, при вирішенні даного спору по суті, було правильно враховано, що ОСОБА_2 також було набуто, у передбаченому законом порядку, право власності на самовільно побудовані будівлю та споруди, внаслідок їх узаконення рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів від 30.12.1994 року №2571, з подальшою видачею відповідачу, на підставі цього рішення, свідоцтва про право власності від 17.05.1995 року.
       Вказане рішення співвласниками домоволодіння на той час не оскаржувалось та свідоцтво про право власності недійсним не визнавалось.
       У зв`язку з чим, змінилась кількість співвласників домоволодіння та їх частки у спільній частковій власності на домоволодіння, а також у праві користування земельною ділянкою, на якій розміщено належні співвласникам домоволодіння будівлі й споруди та яка необхідна для їх обслуговування. 
       Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на той час земельна ділянка перебувала у комунальній власності, порядок користування останньою з визначенням меж не визначався та лише 15.04.2008 року остання була приватизована теперішніми співвласниками домоволодіння (сторонами у справі) з передачею земельної ділянки у спільну сумісну власність.
       Отже, частка сторін у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку повинна визначатись пропорційно до їх часток у спільній частковій власності на домоволодіння.
       Водночас, колегія суддів звертає увагу, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна чи виділі частки зі спільного майна. Проте, позивачем відповідних вимог не заявлялось, доказів (висновку експерта тощо) щодо можливості поділу або виділу в натурі частин земельної ділянки співвласникам відповідно до їх часток у домоволодінні, не надано та відповідних клопотання про їх витребування та/або призначення експертизи, сторонами по справі у суді першої інстанції не заявлялось.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2021 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова