ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6185/21 Справа № 212/7898/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.
суддів -                           Барильської А.П., Бондар Я.М.
сторони:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Бурлаченко Сергій Юрійович, на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2021 року, яке ухвалено суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 березня 2021 року , -
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який уточнила 25 січня 2021 року, до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
Позовна заява обґрунтована тим, що 14.01.2000 року сторони у справі зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу позивачка разом зі своєю донькою ОСОБА_3 від попереднього шлюбу та відповідач стали проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Влітку 2016 року відповідач виселився з квартири та тільки 23.01.2018 року рішенням суду шлюб між ними був розірваний. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.06.2020 року визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/4 частині квартири, загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
На ім`я позивачки відкриті особові рахунки з оплати комунальних послуг за вказаною квартирою.
З жовтня 2016 року відповідач залишався зареєстрованим у квартирі і на нього нараховувалися комунальні послуги. Позивачка сплачувала комунальні послуги. Відповідач спочатку обіцяв сплатити свою частку комунальних послуг, надати матеріальну допомогу на їх оплату, а потім повідомив, що відмовляється сплачувати комунальні послуги, оскільки ними не користується. 
На підставі договору міни від 19.09.2020 року відповідач передав позивачці право власності на належну йому ј частку квартири, а позивачка – належну їй Ѕ частку транспортного засобу. З реєстрації в житлі відповідач знявся добровільно 03.07.2020 року.
При укладенні договору міни позивач знову попросила відповідача компенсувати понесені за нього витрати з оплати комунальних послуг за три роки його відсутності, але відповідач категорично відмовив їй. 
В зв`язку з вищевикладеним просила суд стягнути з відповідача понесені нею витрати з оплати комунальних послуг, сплачені за відповідача, за період з вересня 2017 року по червень 2020 року включно у загальному розмірі 11365,66 грн: за опалення (АТ «Криворізька теплоцентраль») за період з вересня 2017 року по травень 2020 року – 6581 грн (загальна сума оплати – 20551 грн); за утримання будинку та прибудинкової території (ПП «Домініум») за період з вересня 2017 року по вересень 2020 року – 3875 грн (при загальній сумі оплати – 11624,23 грн); за вивіз відходів (ТОВ «Екоспецтранс») за період з вересня 2016 року по липень 2020 року – 639,66 грн (при загальній сумі оплаті 2557,31 грн), а також судовий збір та витрати на правничу допомогу.
Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Бурлаченко С.Ю., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Вказує, що вона працює та отримує маленьку зарплату, тому витрачені грошові кошти на оплату комунальних платежів замість відповідача, є для неї досить значними.
Зазначає, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Вказує, якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачки, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 , зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, як необґрунтовану.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.01.2018 року, справа № 212/5458/17, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності задоволено.
Проведено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за кожним право власності на: 1/2 ідеальну частку автомобіля марки «Шевроле Авео» 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; 1/2 частку квартири, площею 63 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2615 грн. 90 коп.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.06.2020 року апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Рагозіна Оксана Вадимівна, – задоволено частково.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 частку квартири, площею 65,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 частку квартири, загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 – задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/4 частині квартири, загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року в частині розміру судових витрат, стягнутих з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , змінено, зменшено цей розмір з 2 615,90 грн. до 1 467 гривень 95 копійок.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 судові витрати за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 1144 гривні 73 копійки.
На ім`я позивачки відкриті особові рахунки з оплати комунальних послуг за вказаною квартирою.
Станом на 28.07.2020 року у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 (з 30.03.2020 року), ОСОБА_3 (з 20.09.2007 року), ОСОБА_4 (з 11.10.2019 року), ОСОБА_5 (з 28.03.2017 року).
Відповідно договору міни від 19.09.2020 року ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 належну йому ј частину квартири АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 взамін передала у власність ОСОБА_2 належну їй Ѕ частину автомобіля марки CHEVROLET AVEO 2007 року НОМЕР_1 . Обмін вчинявся між сторонами без грошової доплати ( а.с.14-15).
Відповідно договору дарування Ѕ частини квартири від 19.09.2020 року ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 ( а.с. 17).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Згідно зі ст.ст. 2,4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
Згідно зі статтею 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до статті 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.
У частині першій статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги – регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц і від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.
Клегія суддів, враховуючи вищевикладене, погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 , звернувшись з позовом до суду та зазначивши, що відповідач з 2016 року послугами з опалення, утримання будинку та прибудинкової території, а також вивозу відзодів не користувався, не надала до суду належних доказів понесення нею витрат на утримання квартири за співвласника квартири – відповідача по справі.
Зокрема, надані позивачкою до суду першої інстанції квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, є частково нечитабельними, про що було зазначено судом першої інстанції у оскаржуваному рішення, проте, позивачкою до суду апеляційної інстанції не було надано на підтвердження доводів апеляційної скарги відповідних квитанцій.
Матеріали справи свідчать, що у вказаний позивачкою період, за який вона просила стягнути з відповідача сплачені нею грошові кошти за оплату комунальних послуг, в квартирі були зареєстровані і інші особи, крім співвласників квартири, на яких нараховувались комунальні послуги
Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах справи відсутні.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеєр Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands») від 27.10.93, заява №14448/88, §33).
Створення рівних можливостей учасникам процесу в доступі до суду та до реалізації та захисту їхніх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі позивачка.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Бурлаченко Сергій Юрійович, - залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 07 липня 2020 року.

Головуючий:      
        
Судді: