ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 серпня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/9755/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,     

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу  за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року (суддя Калашник Ю.В., м. Запоріжжя) у справі № 280/9755/20  
за позовом   ОСОБА_1  
до  Військової частини НОМЕР_1          
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - 

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якій позивач просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по рік, та зобов`язати нарахувати зазначену грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за цей період;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 рік, та зобов`язати виплатити зазначену грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за період з 2015 та 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків військової частини.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. В апеляційній скарзі позивач зазначає, що при виключенні зі списків військової частини НОМЕР_1 розрахунок з позивачем був проведений не в повному обсязі, а саме: не виплачена компенсація за відпустку як учаснику бойових дій.
Позивач зазначає, що у період з 2014 по 2017р. в складі військової частини НОМЕР_1 він приймав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей, у зв`язку із чим набув права на додаткову відпустку як учасник бойових дій відповідно ст. 16-2 ЗУ «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу відповідача до апеляційного суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 22.05.2015. 
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 29.09.2020 №215943, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (пп НОМЕР_3 ) у м.Сєвєродонецьк. За період часу з 27.02.2016 по 26.05.2017 додаткову відпустку як учасник бойових дій не отримував, грошова компенсація за вказаний період не виплачувалась.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 02.06.2017 №161, лейтенант ОСОБА_1 вибув зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 та з 02.06.2017 виключений зі списків особового складу. 
Відповідно до наказу командира військової частини пп НОМЕР_4 від 06.06.2017 №136, позивач прибув із військової частини польова пошта НОМЕР_3 для подальшого проходження служби, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 26.05.2017 №97 на посаду начальника фізичної підготовки і спорту частини. З 06.06.2017 зарахований до списків особового складу та приступив до виконання службових обов`язків.
Оскільки під час виключення  зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 позивачу не виплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки виникли в особливий період, протягом якого надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється. Необхідною передумовою для отримання військовослужбовцем грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки відповідно до п. 14 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” є звільнення військовослужбовця зі служби. Проте, судом було встановлено, що позивача не було звільнено з військової служби. Виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_3 ) відбулось задля переведення позивача з ВЧ НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_6 , а тому відсутні підстави для виплати позивачу грошової компенсації.
Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно з п.12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до  статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений  Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до  Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до  Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. 
У разі якщо  Законом України "Про відпустки"  або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п. 17 ст. 10 -1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. 
Згідно з положенням п. 19 ст. 10 -1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
За визначенням  ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період  - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
З урахуванням викладеного, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. При цьому,  Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку особа набула за період проходження ним військової служби.
Разом з цим, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12  ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 16-2 Закону України «Про відпустки».
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої  статтею 16-2 Закону України «Про відпустки»  та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Судом першої інстанції встановлено, що спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки виникли в особливий період. 
При вирішенні справи суд першої інстанції врахував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18.
Також судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідно до наказів від 02.07.2017 №161 та від 06.06.2017 №136 позивача не було звільнено з військової служби Виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_3 ) відбулось задля переведення позивача з ВЧ НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_6 , після виключення позивача зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 позивач продовжив військову службу у ВЧ НОМЕР_6 .
За таких обставин та з огляду на положення абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачено виплату грошової компенсації за дні невикористаної відпустки у рік звільнення  військовослужбовців зі служби, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій є вірним.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 280/9755/20 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
  
Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов