Ухвала 
23 липня 2021 року
м. Київ
справа № 307/2633/15-ц
провадження № 61-11383ск21
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду                    Воробйової І. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 ,                          в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від  07 червня  2021 року              у справі за позовом  ОСОБА_1 до виконкому Вільховецької сільської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Тячівська державна нотаріальна контора, Тячівське бюро технічної інвентаризації, приватний нотаріус Бондар Еріка Шандорівна про визнання недійсним та скасування рішення виконкому Вільховецької сільської ради та договорів купівлі-продажу,
                                                            ВСТАНОВИВ:
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від  07 червня  2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
У липні 2021 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку                                ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , подала касаційну скаргу в якій, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті                  389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 не відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Так, заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.
Крім того, у порушення вимогам частини третьої статті 392 ЦПК України, касаційну скаргу, підписано ОСОБА_2 , повноваження якої на представництво інтересів ОСОБА_1 , у Верховному Суді не підтверджені належним чином.
Відповідно до частин першої, другої статті 60 ЦПК України представником  в суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових правовідносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 62 ЦПК України документами, які підтверджують повноваження представників у цивільному процесі, є довіреність юридичної особи; повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Пунктом 18 розділу XІІІ «Перехідних положень» ЦПК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту                         11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
02 червня 2016 року Верховною Радою України було прийнято зміни до Конституції України (Закон України №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»), відповідно до яких розділ XV «Перехідні положення» Основного Закону України було доповнено пунктом 16-1, підпункт 11 якого передбачає, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 
2019 року.
Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 01 січня 2020 року.
Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.
Вказані зміни набули чинності 30 вересня 2016 року.
Дана справа не є трудовою або малозначною справою, тому з 01 січня 
2020 року представництво ОСОБА_1 , в судах має здійснюватися виключно адвокатом. 
На підтвердження повноважень особи, яка підписала касаційну скаргу,  суду надано довіреність від  30 травня 2020 року № 62, якою   ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_2  представляти її інтереси.  
У зв`язку з вищенаведеним, заявнику необхідно надати належні докази на підтвердження повноважень особи, яка підписала касаційну скаргу, якими у розумінні наведених вище процесуальних норм можуть слугувати, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером.
Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
Керуючись статтями 136, 185, 392, 393 ЦПК України,
УХВАЛИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від  07 червня 2021 року, залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                         І. А. Воробйова