ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/26127/20                                                           Суддя (судді) першої інстанції: Погрібніченко І.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у місті Києві до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, -

В С Т А Н О В И В :

Головне управління Державної податкової служби у місті Києві звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в якому просило: стягнути податковий борг з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 13 196,16 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що станом на дату звернення до суду за відповідачем обліковується податковий борг з єдиного податку з фізичних осіб у розмірі 13 196, 16 грн., який виник у зв`язку з несплатою останнім податкових зобов`язань, нарахованих самостійно платником податків згідно поданої ним декларації.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 податковий борг у розмірі 13 196, 16 грн. (тринадцять тисяч сто дев`яносто шість гривень, 16 копійок).
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення у частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 27 січня 2021 року відповідачем було погашено борг у повному обсязі, що підтверджується відповідною квитанцією, відтак стягнення такого податкового боргу у розмірі 13 196, 16 грн. не відповідає дійсним обставинам справи.
Крім того. апелянт просить відшкодувати витрати, понесені за сплату судового збору та на правову допомогу адвокату.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві 01.08.2001 року за № 07905 та взятий на податковий облік 03.08.2001 за 10344.
07 лютого 2020 року відповідачем подано до податкового органу податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи, в якій самостійно було визначено суму до сплати за 2019 рік у розмірі 8 902, 50 грн.
06 травня 2020 року відповідачем подано до податкового органу податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи, в якій самостійно було визначено суму до сплати за І квартал 2020 року у розмірі 7164,50 грн.
У той же час, податковим органом 13.01.2020 сформована податкова вимога форми «Ю» №733-10 про сплату податкового боргу у 116 041, 28 грн., яку було надіслано на адресу відповідача та отримано останнім 06.02.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
У відповідності до розрахунку суми податкового боргу платника податків - ФОП ОСОБА_1 з єдиного податку - фізичної особи та інтегрованої картки платника податку, станом на 31.08.2020, останній має заборгованість перед бюджетом на загальну суму 13 196, 16 грн.
У зв`язку з несплатою у добровільному порядку боргу, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не було надано доказів погашення боргу у 13 196,16 грн. з єдиного податку-фізичних осіб, відтак заявлена сума є узгодженою та являється податковим боргом відповідача перед бюджетом, який ним не сплачений та підлягає стягненню на користь податкового органу.
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Податковий кодекс України врегульовує відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно підпункту 14.1.175 пункту 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковим боргом є сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до п.59.1 ст.59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
За правилами п.59.3 статті 59 ПК України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.
Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Таким чином, за своїм змістом податкова вимога є документом, яким контролюючий орган повідомляє платника податків про невиконання ним свого податкового обов`язку та виникнення у нього податкового боргу.
При цьому, колегія суддів враховує, що згідно з 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Пунктом 293.1. ст. 293 Податкового кодексу України визначено, що ставки єдиного податку для платників першої групи встановлюються у відсотках (фіксовані ставки) до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі - прожитковий мінімум), другої групи - у відсотках (фіксовані ставки) до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі - мінімальна заробітна плата), третьої групи - у відсотках до доходу (відсоткові ставки).
Згідно п. 295.3. ст. 295 Податкового кодексу України платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.
У силу вимог пункту 56.1 статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
Відповідно до абзацу 4 пункту 56.18 статті 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
З положень зазначених норм закону випливає, що yесплачені грошові зобов`язання у встановлений законом строк - протягом 10 календарних днів, наступних за днем їх узгодження, яке відбувається в день набрання законної сили судовим рішенням, є податковим боргом платника податків, з виникненням якого контролюючий орган має вжити заходів для його погашення, зокрема надіслати платникові податкову вимогу щодо погашення суми податкового боргу.
Вказане узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 810/272/16.
Згідно із п. п. 20.1.34 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючий орган має право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини.
Пунктами 88.1 та 88.2 ст. 88 ПК України визначено, що з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.
Пунктами 95.1 та 95.2 статті 95 ПК України встановлено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до розрахунку суми податкового боргу платника податків - ФОП ОСОБА_1 з єдиного податку - фізичної особи та інтегрованої картки платника податку, станом на 31.08.2020, останній має заборгованість перед бюджетом на загальну суму 13 196,16 грн.
Відтак, враховуючи відсутність доказів погашення податкового боргу, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність стягнення цієї суми заборгованості.
У той же час, апелянт звертає увагу на те, що 27 січня 2021 року відповідачем було погашено заборгованість у розмірі 13 196,16 грн, про що свідчить відповідна квитанція від 27.01.2021 №@2PL557211.
Вказані обставини також підтверджується листом Головного управління ДПС у місті Києві від 19.04.2021 №40472/6/26-15-13-06-22, у якому повідомляється, що станом на 16.04.2021 за ФОП ОСОБА_1 заборгованість зі сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів - відсутня.
Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що на час винесення судом першої інстанції рішення про стягнення з відповідача заборгованості, заявлена сума була сплачена на користь податкового органу у повному обсязі. 
Крім того, податковий орган, будучи обізнаним про сплату відповідачем у добровільному порядку суми заборгованості згідно квитанції від 27.01.2021 №@2PL557211, не надав до суду першої інстанції жодних пояснень та доказів з цього приводу.
Таким чином, колегія суддів приходить до переконання про те, що оскільки узгоджене податкове зобов`язання було сплачене відповідачем добровільно, до моменту винесення судом першої інстанції рішення, відтак висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача податкового боргу у розмірі 13 196,16 грн є передчасним.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, тому колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У силу вимог частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що під час подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 3153,00 грн., тому колегія суддів вважає за необхідне встановити розподіл судових витрат та визначити розмір судового збору, який підлягає відшкодуванню відповідачу у розмірі 3153,00 коп.
Окрім того, відповідач просить відшкодувати витрати на правову допомогу у розмірі 3500 грн.
У відповідності до частин першої та третьої ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
У статті 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З матеріалів справи вбачається, що між ФОП ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Кравець і партнери» укладено договір про надання правової допомоги №27 від 17.02.2021. 
У відповідності до додаткової угоди №1 вказаного договору Адвокатське об`єднання надає правову допомогу клієнту, зокрема за написання апеляційної скарги вартість складає від 3500 грн.
При цьому, відповідачем було надання до суду апеляційної інстанції рахунок на оплату №601 від 31 травня 2021 року, та квитанцію про сплату від 08.06.2021 на суму 3500 грн.
Разом з тим, колегія суддів враховує правові висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) в якій Суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
При цьому, статтею 30 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).
Відтак, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Оцінюючи заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що лише витрати на професійну правничу допомогу на суму 2000 грн, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, що відповідає критерію реальності таких витрат.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2021 року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної податкової служби у місті Києві до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір в суді апеляційної інстанції в розмірі 3153,00 (три тисячі сто п`ятдесят три грн 00 коп.).
Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук