ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року	Львів	Справа № 260/4245/20 пров. № А/857/8189/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.
суддів:                                                                      Ніколіна В.В., Пліша М.А.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року (головуючий суддя: Плеханова З.Б., місце ухвалення - м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Адміністрація Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною, -

встановив:

ОСОБА_1 , 07.12.2020 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 , в день виключення зі списків частини (01.08.2020) одноразової грошової допомоги при звільненні.
- стягнути із Подільського прикордонного загону (військова частина 2196) Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.08.2020 по 28.10.2020 у сумі 65936,64 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Обґрунтовує позов тим, що лише 28.10.2020 Подільським прикордонним загоном виплачено позивачу  одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 350426,91 грн. З урахуванням того, що Подільським прикордонним загоном з часу видання наказу про звільнення і до часу виключення із списків частини з позивачем  повністю не проведено повного розрахунку при звільненні з військової служби (одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби), то він  набув право на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку з 01.08.2020 по 28.10.2020 (88 днів). В обґрунтування своєї позиції зазначив, що оскільки спеціальним законом не врегульована відповідальність  за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби в Збройних Силах України,  то слід застосовувати норми  Кодексу законів про працю України.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає таке необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги покликається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.
Відповідач, 19.05.2021 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки до складу грошового забезпечення військовослужбовців не входить одноразова грошова допомога при звільнені, передбачена  статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто не є основною чи додатковою заробітною платою та не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури, правових підстав для стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні немає.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом Голови Державної прикордонної служби України від 16 липня 2020 року № 679-ос ОСОБА_1 було звільнено з військової служби за підпунктом а пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із закінченням строку контракту.
Наказом начальника 2 прикордонного загону (Подільський прикордонний загін) Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 31 липня 2020 року № 186-ОС позивача було знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків прикордонного загону з 01 серпня 2020 року.
Позивач, 06.11.2020 звернувся до Подільського прикордонного загону із запитом, в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» стосовно надання інформації, що за кошти надходили на його платіжну картку від військової частини НОМЕР_1 та коли проведена виплата одноразової грошової допомоги.
Подільським прикордонним загоном, 28.10.2020 позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 350426,91 грн, що підтверджено випискою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» від 02.11.2020 про зарахування коштів.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Закон України «Про Державну прикордонну службу України» 03.04.2003 № 661-IV (далі Закон № 661-IV) відповідно до  Конституції України  визначає правові основи організації та діяльності Державної прикордонної служби України, її загальну структуру, чисельність, функції та повноваження.
Умови грошового забезпечення військовослужбовців та оплати праці працівників Державної прикордонної служби України визначаються законодавством (ст. 16 Закону № 661-IV).
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 25 Закону № 661-IV, держава забезпечує соціальний захист особового складу Державної прикордонної служби України відповідно до  Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.
Військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до  Закону України  «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.
Так, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) відповідно до  Конституції України  визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Порядок виплати грошового забезпечення  визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII).
Відповідно до статті 9 Закону № 2011-XII, з метою визначення порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 23.07.2018 за № 854/32306 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі Інструкція № 558).
Ця Інструкція визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які проходять військову службу в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби України), територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (регіональних управліннях Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, навчальних закладах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України (п. 1 Інструкція № 558).
Пункт 2 вказаної Інструкції визначає термін «грошове забезпечення», який означає гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення складається із:
- посадового окладу;
- окладу за військовим званням;
- щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії);
- одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
В розділі IV Інструкції № 558, визначені одноразові додаткові види грошового забезпечення, порядок, умови та розміри їх виплати.
Зокрема, до одноразових додаткових видів грошового забезпечення відносяться: морська винагорода, винагорода за стрибки з парашутом, винагорода за бойове чергування (бойову службу), винагорода за водолазні роботи, одноразова грошова допомога військовослужбовцям після укладення ними першого контракту, матеріальна допомога для вирішення соціально- побутових питань, допомога для оздоровлення.
Розділ V Інструкції № 558, визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям залежно від умов проходження служби.
Зокрема, цим розділом передбачено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
Так, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Проаналізувавши вищенаведене, суд апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції,  що до складу грошового забезпечення військовослужбовців державної прикордонної служби не входить одноразова грошова допомога при звільнені, яка передбачена  ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає помилковим твердження суду першої інстанції, що оскільки до складу грошового забезпечення військовослужбовців не входить одноразова грошова допомога при звільнені, а тому правових підстав для стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні немає, з огляду на таке.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Стаття 117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.  
Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами для застосування частини першої    статті 117 КЗпП України,  є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення тощо) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані  КЗпП України.
З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи      КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи  КЗпП України.
Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що незважаючи на те, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення, проте, передбачена      статтею 117 КЗпП України   відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретних видів виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. 
Таким чином, поклилання суду першої інстанції на те, що вказана допомога не є складовою грошового забезпечення, не може бути підставою для відмови у виплаті позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При цьому, така допомога виплачується особам, які звільняються зі служби. Отже, допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. Не проведення з вини відповідача виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої    статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналогічна правова позиція у подібних спірних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2020 року справа № 809/698/16, від 09 липня 2020 року справа № 320/6659/18.
Суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про  застосування до спірних правовідносин правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13ц. Оскільки, висновки Великої Палати Верховного Суду стосувалися того, що вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  мають разовий характер, а тому позивач не має права на застосування Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» до таких виплат. Натомість, у розглядуваній справі № 260/4245/20, позивачем ставиться питання про не проведення з вини відповідача виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення та застосування відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, спірні правовідносини у справі № 260/4245/20 та справі № 711/4010/13ц по своїй суті не є тотожними, а тому правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13ц не підлягає застосуванню до розглядуваної справи судом апеляційної інстанції.
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей   1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Крім цього, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно наказу від 31.07.2020 № 186-ОС, 31.07.2020 є датою закінчення військової служби позивача, тобто останній робочий день, а 28.10.2020 – дата повного розрахунку. 
Отже, час затримки повного розрахунку з позивачем становить з 01.08.2020 по 27.10.2020, а не з 01.08.2020 по 28.10.2020, як вказує позивач.
З огляду на викладене, судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що, відповідно до  статті 117 КЗпП України,  ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку, оскільки такий розрахунок з позивачем проведено - 28.10.2020. 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач в позовних вимогах просить  стягнути із Подільського прикордонного загону (військова частина 2196) Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 65936,64 грн. 
Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що розрахунок середньомісячного заробітку за не вчасну виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач працював і який виплачував йому грошове забезпечення, а тому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у конкретній сумі - 65936,64 грн задоволенню не підлягає.
Крім цього, обов`язкові визначені законодавством податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, підлягають нарахуванню роботодавцем при виплаті такої суми та підлягають відрахуванню із цієї суми, внаслідок чого виплачена працівнику сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Щодо позовної вимоги про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44   (надалі - Порядок №44), суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Порядком № 44 дійсно передбачена щомісячна грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.
Однак необхідно звернути увагу на те, що пункт 1 Порядку № 44 визначає умови та механізм такої компенсації у зв`язку з виконанням перерахованими у цьому пункті особами своїх обов`язків під час проходження служби.
Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Згідно з п. 4 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що виплата середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не передбачена в структурі грошового забезпечення, а є санкцією, мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника (військовослужбовця), відтак не є виплатою у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Таким чином, вимога позивача про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок про звільненні із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44, задоволенню не підлягає.
Враховуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) допустив протиправну бездіяльність щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, зокрема одноразової грошової допомоги, що у свою чергу, є підставою для застосування відповідальності передбаченої  статтею 117 КЗпП України, оскільки такий розразунок проведено відповідачем лише 28.10.2020, тобто дає право позивачу на стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позов, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.
Згідно приписів ст. 139 КАС України, підстав для стягнення судових витрат не має.
Керуючись ст. ст. 311, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року у справі № 260/4245/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (В/Ч НОМЕР_1 , Подільський прикордонний загін, ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 , в день виключення зі списків частини  одноразової грошової допомоги при звільненні.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (В/Ч НОМЕР_1 , Подільський прикордонний загін, ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) за період з 01.08.2020 по 27.10.2020 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку, зокрема одноразової грошової допомоги при звільненні, без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	М. А. Пліш