ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/20709/20	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/847/21 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Сташків Б. І., Храпак Н. М., 
за участі секретаря - Стецюк М.А.
та сторін - представника ГУНП України в Тернопільській області - Кобилянської О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/20709/20 за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 травня 2021 року, ухваленого суддею Позняк В.М., повний текст рішення виготовлено 01 червня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, 
В С Т А Н О В И В:
       у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування 50000 гривень моральної шкоди та 8269 гривень матеріальної шкоди.
       В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 02 серпня 2019 року біля 20 год. 50 хв. в місті Тернополі поблизу будинку № 5 по вул. Симоненка, невідома особа побила його, спричинивши тим тілесні ушкодження середньої тяжкості та інші ушкодження, що відносяться до легких. Поліцією було відразу встановлено, що ушкодження завдані ОСОБА_2 , який визнав факт заподіяння нанесення ударів позивачу. За цим фактом слідчим відділом Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області проводилося розслідування кримінального провадження № 12019210010002238 від 03.08.2019 року стосовно ОСОБА_2 за частиною першою статті 122 КК України. Постановою слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 28 серпня 2020 року кримінальне провадження було закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування. 
        ОСОБА_1 посилається на те, що надмірна тривалість досудового розслідування завдала йому моральних страждань, оскільки він змушений був писати скарги, перебував у напруженому психологічному стані через те, що особа, яка заподіяла йому тілесні ушкодження, уникла покарання за свої дії, ще й насміхаючись. Також, заподіяно матеріальну шкоду, яка полягала у витратах на лікування від заподіяних тілесних ушкоджень у сумі 8269 гривень. 
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 травня 2021 року позов задоволено частково.
       Стягнуто з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 8000 гривень моральної шкоди та 115 грн. 44 коп. судових витрат.
       В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
       В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Тернопільській області просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 травня 2021 року та винести нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 28.08.2020 року, встановлено, що проведеними слідчими діями та іншими процесуальними заходами протягом усього строку досудового розслідування не представилось можливим встановити особу, яка вчинила даний злочин, що в свою чергу унеможливило складання письмового повідомлення про підозру та вручення такого будь-якій особі. В ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12019210010002238 встановлено, що строк досудового розслідування у цьому провадженні закінчився, та підстави для його продовження відсутні, а тому кримінальне провадження підлягає закриттю.
       Оскільки під час досудового розслідування жодній особі не було повідомлено про підозру, вини особи правопорушника доведено не було, і стягнути кошти з такої особи не представилось можливим, то позиція суду з приводу стягнення з бюджету України щодо відшкодування йому моральної шкоди в сумі 8000 грн. з ГУНП в Тернопільській області є безпідставним та нічим не обумовлена, оскільки відповідач своїми діями не завдавав матеріальної та моральної шкоди позивачу.
       Позивач не обумовлює суму понесену ним збитків у вказаному ним розмірі на 8269 грн, яка нічим не доказана та незрозуміло з чого вона випливає.
       Додані чекові квитанції про оплату в аптеці, за ніби то ліки, не є доказом, що дані препарати купувалися саме ним. При перерахунку чекових квитанцій, не зрозуміло із якої суми виходив суд. Так як сума квитанцій доданих позивачем на суму 3508 грн. Також квитанції до прибуткових касових ордерів здійсненні набагато пізніше від події, яка мала місце 2 серпня 2019 року, а комп`ютерну томографію ним здійснено 07.08.2019 року та 09.08.2019 року. Тобто. можна вважати, що не саме через цю подію, яка мала місце 02.08.2019 року, останній звернувся на проведення комп`ютерної томографії.
       Також в матеріалах справи відсутні будь-які рішення суду чи інших уповноважених органів про визнання дій слідчого протиправними чи неправомірними.
       Позивачем також не роз`яснено та не конкретизовано суму 50000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.
       В рамках даної справи відсутні процесуальні дії зі сторони органу досудового розслідування, що обмежують чи порушують права та свободи громадян. ОСОБА_1 не долучено доказів на підтвердження фактів приниження його честі та гідності як фізичної особи, а також ділової репутації.
       Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.
       Саме по собі закриття слідчим кримінального провадження не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди та бездіяльність органів досудового розслідування та їх причинний зв`язок між ними. При цьому, сам факт закриття кримінального провадження не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії і бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.
       Відзив на апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області до суду апеляційної інстанції не поступав. 
       У судовому засіданні представник Головного управління Національної поліції в Тернопільській області Кобилянська О.В. апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в ній.
       02.09.2021 року від ОСОБА_1 поступила заява про слухання справи без його участі. Апеляційну скаргу ГУНП в Тернопільській області він не визнає, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
       Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи. 
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
       Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
       Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлено, що з 01 грудня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 189 грн.
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку. 
       Ціна позову у цій справі становить 58269,97 грн, що станом на 01 грудня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 189 грн х 100 =218 000 грн).
       З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи ( ч. 3 ст. 169 ЦПК України).
       Задовольняючи часткового позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем через бездіяльність не були виконані завдання кримінального провадження, що передбачені статтею 2 КПК України. Зміст та форма кримінального провадження не відповідають загальним засадам кримінального провадження, відповідно до статті 7 КПК України. Крім того, відповідачем не виконано одну із засад - законність, зважаючи на те, що за нормами частини другої статті 9 КПК України, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Даними діями ОСОБА_1 вочевидь завдано моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю неодноразово звертатися до органів досудового розслідування, прокурора щодо зобов`язання посадових осіб виконати покладені на них КПК України обов`язків; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебуванні у напруженому психологічному стані та усвідомленні того, що винні особи покарані не будуть, розчарування, що його порушені права та інтереси захищені не будуть. 
       З таким висновком суду погоджується колегія суддів.
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Судове рішення в частині відмови у задоволенні матеріальної шкоди судом апеляційної інстанції не переглядається, оскільки не оскаржується апелянтом.
       Судом встановлено, що слідчим відділом Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області проводилося досудове розслідування кримінального провадження №12019210010002238 від 03.08.2019 року за частиною першою статті 122 КК України за фактом того, що 02 серпня 2019 року біля 20 год. 50 хв. в місті Тернополі поблизу будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 в ході конфлікту спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Згідно висновку експерта № 830 від 11.10.2019 року, за результатами судово-медичної експертизи, яка призначена ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 серпня 2019 року в рамках кримінального провадження №12019210010002238, встановлено, що у ОСОБА_1 діагностовано закриту травму правої половини грудної клітки у вигляді закритих переломів 8-10 ребер, що супроводжувалося явищами пневмотораксу (накопичення повітря в грудній порожнині) та підшкірної емфіземи (накопичення повітря в підшкірній клітковині) із зовнішніми ушкодженнями - «забійне садно в ділянці грудної клітки справа та правій боковій ділянці». Крім того, лікарями відмічено гематому тьмяно-потиличної ділянки волосистої частини голови, (без уточнення анатомічної локалізації). В день поступлення в стаціонар ОСОБА_1 під місцевим знечуленням було проведено оперативне втручання - торакоцентез. При судово-медичній експертизі 28.08.2019 року у ОСОБА_1 виявлено рубець шкіри верхньої губи зліва, який є слідом загоєння поверхневої рани, про що свідчать незначні розміри рубцевих змін та відсутність відомостей про їх ушиття. Діагностована у ОСОБА_1 закрита травма правої половини грудної клітки переломами ребер та зовнішніми ушкодженнями не була небезпечною для життя та по своєму клінічному перебігу супроводжується тривалим (більше 21 день) розладом здоров`я і за цією ознакою належить до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Інші ушкодження належать до легких тілесних ушкоджень (а.с. 9-11).
       З приводу бездіяльності органів досудового розслідування в кримінальному провадженні №12019210010002238 від 17 грудня 2019 року та 17 лютого 2020 року ОСОБА_1 звертався в органи прокуратури (а.с. 16).
       Однак, від прокурора Тернопільської області 24.12.2019 року отримав відповідь за № 21.32-88-134-19, якою надано вказівки слідчому, спрямовані на активізацію досудового розслідування та контролюється хід їх виконання. Про результати досудового розслідування Вас буде повідомлено Тернопільським ВП ГУНП в Тернопільській області (а.с. 17).
       Постановою слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 28 серпня 2020 року кримінальне провадження було закрито у зв`язку із закінчення строку досудового розслідування (а.с. 7). 
       Відповідно до матеріалів кримінального провадження внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №12019210010002238 за частиною першою статті 122 КК України про особу, яка заподіяла тілесні ушкодження ОСОБА_1 органу досудовому розслідування було відомо 02.08.2019 року. Разом з тим, остання слідча дія значиться 12.12.2019 року (протокол допиту свідка ОСОБА_3 ) та розслідування по справі не проводилося аж до моменту закриття кримінального провадження. В рамках кримінального провадження ОСОБА_2 надав пояснення, в яких підтвердив заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , однак слідчим не проведено слідчих дій та оперативних заходів для фіксування доказів, не прийнято процесуального рішення з приводу наявності в його діях складу кримінального правопорушення (а.с. 8).
       Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
       Частиною 2 статті 23 ЦПК України визначено що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
       Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення (ч. 3 ст. 23 ЦК України). А також: стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих обставинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо (п. 9 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду).
        Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам ( постанова Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №464/3789/17).
       З огляду на статті 1166, 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
       Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки.
       Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).
       Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна та/або орган державної влади.
       В даному випадку, відповідач ГУНП в Тернопільській області є юридичною особою, органом державної влади. 
       Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
       Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.
       Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаний зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови.
       Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
       За змістом зазначеної статті поряд із негативним зобов`язанням, держава має позитивні зобов`язання гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих зобов`язань є самостійною підставою відповідальності держави. Зокрема, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту прав, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті - існування позитивних обов`язків процесуального характеру щодо ефективного розслідування порушення права.
       Згідно статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
       Частиною другою статті 9 КПК України передбачено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
       Частиною першою статті 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
       Із матеріалів справи вбачається, що з 03.08.2019 року (дата внесення відомостей до ЄРДР) і до 28.08.2020 року (дата закриття кримінального провадження), більше десяти місяців, слідчим не було вчинено жодної слідчої (розшукової) дії, направленої на встановлення об`єктивної істини за порушеним кримінальним провадженням, незважаючи на те, що особа, яка завдала удари ОСОБА_1 була відома з початку досудового розслідування, що стверджується кримінальним провадженням№ 12019210010002238.
       З приводу бездіяльності працівників поліції, ОСОБА_1 звертався в органи прокуратури про неефективність досудового розслідування, однак, належного реагування не було.
       Не вирішувалось питання про продовження строку досудового розслідування, враховуючи норми ст. ст. 219, 294 КПК України. 
       Проаналізувавши матеріали справи, суд першої інстанції підставно прийшов до висновку, що у строк досудового розслідування слідчим не прийнято процесуальне рішення по наявних доказах про закриття провадження, або звернення до суду з обвинувальним актом, незважаючи на те, що особа, яка заподіяла тілесні ушкодження потерпілому була відома з початку розслідування. Отже, була допущена бездіяльність у частині нездійснення процесуальних дій, які слідчий зобов`язаний вчинити у визначений КПК України термін.
       Тобто, немає доказів про те, що держава провела об`єктивне та незалежне ефективне розслідування випадку заподіяння тілесних ушкоджень позивачу, та винні особи були притягнуті до кримінальної відповідальності, позивачу відшкодовано матеріальну шкоду (позитивний процесуальний обов`язок).
       Внаслідок такої ситуації кримінальне провадження було закрите у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 219, ч.1 ст. 284 КПК України, які поновити чи продовжити вже неможливо.
       В зв`язку з цим, суд першої інстанції, визначаючи ОСОБА_1 розмір моральної шкоди в сумі 8000 грн, врахував принципи розумності, виваженості та справедливості, практику ЄСПЛ та вимоги статті 170 ЦК України правомірно стягнув дану суму із держави.
       Не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що ОСОБА_1 не довів спричинення йому моральної шкоди органом досудового розслідування, оскільки сам факт закриття кримінального провадження не тягне наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії і бездіяльність відповідача заподіяли йому моральну шкоду.
       Вищезгадані обставини підтверджуються висновком експерта № 830 від 11.10.2019 року як встановлено заподіяння ОСОБА_1 тілесних ушкоджень середнього та легкого ступеня, які призвели до перенесення душевних та фізичних страждань, а також відмовою Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області щодо задоволення скарги на бездіяльність слідчого по тривалості терміну розслідування (більше чотирьох місяців) підозри ОСОБА_2 - конкретній особі, яка вчинила ознаки правопорушення .
       Отже, надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
       Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію. За шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
       Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що підставою відшкодування позивачу моральної шкоди є тривала протиправна бездіяльність відносно розслідування кримінального провадження, предметом якого, зокрема є спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості та тривалість досудового розслідування кримінального провадження, яка в кінцевому результаті призвела до його закриття у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, які відновити, продовжити чи поновити не можливо в силу закону.
       Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на апелянта в межах ним понесених у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.
       
       Керуючись ст. ст. 274, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області - залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 травня 2021 року залишити без змін.
       Судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції покласти на апелянта в межах ним понесених.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 
       Повний текст постанови складено 13 вересня 2021 року.

Головуюча                                                                         Т.С. Парандюк

Судді:                                                                         Б.І. Сташків

                                                                                Н.М. Храпак